Справа № 540/999/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 р.м.Одеса Справа № 540/999/20
Головуючий І інстанції Пекний А.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Димерлія О.О., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020р. (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення - 16.12.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання рішення та дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

17.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та дискримінаційним та скасувати рішення відповідача, викладене у листі від 24.10.2019р. №13855/03-18, про припинення виплати йому пенсії, на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у т.ч. якщо воно було прийнято, але не передано позивачу;

- визнати дії відповідача по припиненню виплати пенсії на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон - протиправними та дискримінаційними;

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не продовження виплати пенсії позивачу з квітня 2019р. на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон - протиправною та дискримінаційною;

- зобов`язати відповідача виплатити усі недоотримані пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з квітня 2019р. до фактичного виконання відповідачем рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми позивачу, починаючи з квітня 2019р. до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії позивачу довічно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для припинення виплати пенсії, як закінчення строку дії паспортного документа громадянина - пенсіонера. Однак, ГУ ПФУ в Херсонській області своїм протиправним та дискримінаційним рішенням про припинення виплати позивачу пенсії на підставі спливу строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, грубо порушило конституційні права на власність та на соціальній захист.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області щодо припинення з квітня 2019р. виплати позивачу пенсії. Зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 з квітня 2019р. виплату пенсії у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з компенсацією втрати частини доходів. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Херсонській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420,40 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДПС в Херсонській області 18.01.2021р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

03.02.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали даної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивачу - ОСОБА_1 була призначена пенсія з 01.01.1987р. за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII.

У 1997р. позивач виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, де проживає й зараз. У тому ж 1997р. виплата пенсії позивачу була припинена у зв`язку із його виїздом до Ізраїлю.

Не погоджуючись із діями пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії, позивач оскаржив їх до суду. Постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2013р. зобов`язано ГУ ПФУ в Автономній Республіці Крим поновити нарахування та виплату позивачу пенсії за вислугу років.

Рішення суду було виконано та пенсія виплачувалась до квітня 2014р., тобто до моменту окупації півострова Російською Федерацією.

25.08.2015р. представники позивача - Черняка Б.Г. звернулись до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати йому пенсії, на що отримали лист-відмову від 01.09.2015р.

Позивач оскаржив вказані дії ГУ ПФУ в Херсонській області до Дніпровського районного суду м.Херсона, який своєю постановою від 11.03.2016р. у справі №666/1/16-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016р., зобов`язав ГУ ПФУ в Херсонській області поновити позивачу нарахування і виплату пенсії, з проведенням її індексації і здійснення компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із несвоєчасною виплатою незаконно не поновленої, не нарахованої і не виплаченої пенсії з квітня 2014р.

Рішення суду було виконано, проте у квітні 2019р. виплату пенсії ОСОБА_1 знову було припинено.

Представником позивача подано до відповідача запит щодо причин припинення виплати пенсії, на що листом від 24.10.2019р. №13855/03-18 надано відповідь про те, що таке вчинено внаслідок спливу строку дії виданого на ім`я ОСОБА_1 паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Також, відповідачем складено атестат про зняття з обліку №459, після чого пенсійну справу позивача № було перенесено до архіву, а виплату пенсії припинено з підстав закінчення терміну дії паспорта. Розмір пенсії на той момент становив 2923,55 грн., і виплачена вона була позивачу по 31.03.2019р. включно

Не погоджуючись з такими підставами припинення виплати пенсії, та вважаючи ці дії відповідача дискримінаційними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також неправомірності спірних дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, право громадян на соціальний захист, що включає в себе право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, закріплено у ст.46 Конституції України.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Як уже встановлено судами обох інстанцій, пенсія позивачу була призначена на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII, згідно зі ст.62 якого, пенсії звільненим зі служби особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

У свою чергу, виплата пенсії у разі виїзду за кордон регламентована нормами ст.51 Закону №1058-IV.

За приписами цієї статті, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Втім, як загально відомо, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009, п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Як визначено ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Європейський суд з прав людини, практика якого в силу приписів ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» підлягає застосуванню судами разом із Конвенцією як джерело права, у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., акцентував увагу на тому, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні до 1996р., мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п.51).

Враховуючи вищевикладене, Європейський суд з прав людини зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (п.54).

Виходячи з наведених законодавчих норм, позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України,оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає будь яких обмежень права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

При цьому, одночасно необхідно звернути увагу, що питання поновлення позивачу виплати пенсії вже неодноразово було предметом судового розгляду і постановою Дніпровського районного суду м.Херсон від 11.03.2016р. у справі №666/1/16-а (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016р.) ГУ ПФУ у Херсонській області було зобов`язано поновити нарахування і виплату пенсії позивачу, з проведенням її індексації і здійснення компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з несвоєчасною виплатою незаконно не поновленої, не нарахованої і не виплаченої пенсії з квітня 2014р.

Матеріали справи підтверджують, що на момент звернення уповноваженого представника ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Херсонській області за поновленням виплати пенсії (25.08.2015р., як встановлено судом у справі №666/1/16-а) відповідачу був наданий чинний на той час паспорт громадянина України для виїзду за кордон. На виконання рішення суду та на підставі поданих документів, у т.ч. і згаданого паспортного документу, у листопаді 2016р. відповідач поновив ОСОБА_1 виплату пенсії (протокол перерахунку пенсії від 24.11.2016р.).

Однак, у подальшому, виплату пенсії позивачу ОСОБА_1 знову було припинено, т.б. з квітня 2019р., що не заперечується самим відповідачем.

При цьому, причиною припинення виплати пенсії слугували висновки відповідача про те, що факт наявності у позивача громадянства України не підтверджений документально у зв`язку із закінченням 01.04.2016р. строку дії виданого на його ім`я паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , поданого разом із іншими документами для поновлення пенсії, а також те, що позивач не подав до ГУ ПФУ в Херсонській області чинного документа, який підтверджує його особу та громадянство України.

Надаючи оцінку судовому рішенню першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001р. №2235-III, громадянство України визначається як правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, а громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно зі ст.2 Закону № 2235-III, законодавство України про громадянство ґрунтується, у т.ч., на принципі неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Положеннями ст.ст.17-19 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянство України припиняється:

- внаслідок виходу з громадянства України;

- внаслідок втрати громадянства України;

- за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України.

Підставами для втрати громадянства України є:

- добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття;

- набуття особою громадянства України на підставі ст.9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

- добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Цей перелік є вичерпним.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

У свою чергу, відомостей щодо існування обставин, з якими вказані законодавчі положення пов`язують припинення громадянства України, відповідач в апеляційній скарзі не вказав та належних і допустимих доказів припинення позивачем громадянства України ні до суду 1-ї інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Водночас, суд апеляційної інстанції, як і суд 1-ї інстанції, зазначає, що закінчення строку дії документа, який посвідчує особу, після її звернення до відповідача та з урахуванням виконання ним судового рішення і реального поновлення виплати пенсії, жодним чином не має і не може мати наслідком втрату громадянства України позивачем, а тільки вказує на те, що цей документ не може бути використаний за призначенням, а саме посвідчувати особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Якщо у відповідача були обґрунтовані сумніви у тому, що позивач втратив громадянство України, то самостійно відповідач не наділений компетенцією констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України, або його втрати. Для цього відповідач має звертатись до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України, приймати рішення про припинення виплати пенсії.

Окрім того, також слід звернути увагу й на те, що Законом №1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як припинення на підставі закінчення строку дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Тобто, ані Закон №1058-IV, ані інші закони у сфері пенсійного забезпечення не пов`язують право на одержання пенсії від наявності або відсутності у громадянина закордонного паспорту, або із закінченням строку його дії.

З урахуванням вищевикладеного, спірна обставина не може бути підставою для повторного припинення виплати вже поновленої пенсії, а відтак, позовні вимоги у даній частині є цілком обґрунтованими та правомірними.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, порушене право позивача полягає у вчиненні суб`єктом владних повноважень активних дій. Тому, у межах спірних правовідносин, належним і достатнім способом судового захисту порушеного права є визнання протиправними дій відповідача щодо припинення з квітня 2019р. виплати пенсії позивачу.

Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

У силу вимог ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було реалізовано представником відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно у межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020р. - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21.04.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: О.О. Димерлій

В.О. Скрипченко