Справа № 500/1498/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 500/1498/20

адміністративне провадження № К/9901/1152/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Калашнікової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року (суддя: Дерех Н.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року (судді: Кухтей Р.В., Шевчук С.М., Шинкар Т.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

26 червня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративними позовом до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача № 60494517 від 04 листопада 2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 132 232,10 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року, залишено без змін ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року, якою позовні вимоги залишені без розгляду.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суди виходили з того, що адміністративний позов подано поза межами десятиденного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 287 КАС України, а з матеріалів справи не вбачається таких обставин, які б непереборно перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, якщо позивач вважав їх порушеними.

Суди вказали, що позивачем не надано належних доказів перебування його на лікуванні у період з 01 грудня 2019 року по 04 березня 2019 року в контексті положень Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13 листопада 2001 року. Крім того, довідка № 178 від 24 липня 2020 року, якою підтверджується перебування позивача на лікуванні у вказаний період в Підволочицькому центрі ПМСД у сімейного лікаря, видана медичним закладом лише 24 липня 2020 року. Суди зазначили, що жодна інструкція не містить положень, які дають можливість встановити непрацездатність особи за минулий час. Стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду у період з 17 березня 2020 року до 22 червня 2020 року посилались на те, що позивачем взагалі не наведено жодних причин такого пропуску.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скаржник зазначає, що копію постанови № 60494517 від 04 листопада 2019 року отримав 15 листопада 2019 року. На переконання позивача, перебування його з 22 листопада 2019 року по 17 березня 2020 року на лікуванні за кордоном є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Як на докази поважних причин вказував на паспорт ОСОБА_1 , інформацію ДПС України № 768 від 27 лютого 2020 року та на довідку №178 від 24 липня 2020 року. Також вказує, що в контексті положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року такий строк автоматично продовжується.

Позиція інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги

За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., (судді): Єресько Л.О., Калашнікова О.В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області від 04 листопада 2019 року ВП № 60494517 відповідно до статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 № 1403-VIII стягнуто з позивача на користь приватного виконавця основну винагороду у розмірі 143171,05 грн.

Не погоджуючись з постановою від 04 листопада 2019 року, позивач 26 червня 2020 року 2020 року звернувся до суду.

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абз.1 частина 2 статті 122 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом частини другої цієї статті, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (частина 1 статті 123 КАС України).

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 КАС України).

З аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавець, у тому числі у частині 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визнав строк у десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби (приватним виконавцем) порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

При цьому Верховний Суд зазначає, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалось позивачем про існування спірної постанови позивач дізнався 15 листопада 2019 року.

У період з 22 листопада 2019 року по 01 грудня 2019 року та з 05 березня 2019 по 17 березня 2020 рок позивач перебував за межами кордону України, що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 768 від 27 березня 2020 року (а.с.88).

Згідно копії довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочицької селищної ради» № 178 від 24 липня 2020 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 89).

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13 листопада 2001 року (далі Інструкція №455) передбачено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Згідно з п.1.2 Інструкції № 455 видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Відповідно до п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 532/274/136-ос/1406 від 03 листопада 2004 року (зі змінами та доповненнями) (далі Інструкція) листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів.

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що якщо листок непрацездатності продовжується в амбулаторних умовах, запис терміну лікування здійснюється відповідно до п.2.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян. Продовження листка непрацездатності здійснюється з обов`язковим зазначенням посад та прізвищ лікаря, завідувача відділення або голови лікарсько-консультативної комісії, що засвідчується їх підписами.

У разі захворювання чи травми на весь період тимчасової непрацездатності до відновлення працездатності або до встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) видається листок непрацездатності, що обраховується в календарних днях (п.2.1 Інструкції № 455).

При втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів. Якщо непрацездатність триває понад 10 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК. В окремих випадках, коли захворювання вимагає тривалого лікування, наприклад у разі важких травм та туберкульозу періодичність оглядів ЛКК з продовженням листка непрацездатності може бути не рідше 1 разу на 20 днів залежно від тяжкості перебігу захворювання (п.2.2 Інструкції №455).

Слід зазначити, що обов`язок довести у даному випадку належність та достовірність довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочиської селищної ради» №178 від 24 липня 2020 року як доказу, покладено на позивача, оскільки саме він повинен зазначити обґрунтовані та переконливі обставини, які суд вважатиме поважними та необхідними для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Аналізуючи зміст пунктів 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6 Інструкції № 455, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні, обумовлене саме випадками, які передбачені цими пунктами, не підтверджено жодними доказами.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги в якості доказу довідку комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочиської селищної ради» №178 від 24 листопада 2020 року з чим доречно погодився суд апеляційної інстанції.

Крім того вказана довідка видана медичним закладом 24 липня 2020 року, проте містить інформацію про лікування позивача з 01 грудня 2019 року по 04 березня 2020 року.

При цьому ні Інструкція про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, ні Інструкція про порядок заповнення листка непрацездатності, не містить положень, які дають можливість встановити непрацездатність особи за минулий час.

Тому Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що довідка комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочиської селищної ради» № 178 від 24 липня 2020 року сама по собі, без надання додаткових доказів не може бути врахована для підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Щодо перебування позивача за кордоном у період з 22 листопада 2019 року по 17 березня 2020 року, як на підставу для поновлення строку звернення до суду Верховний Суд зважає на таке.

Як вбачається з даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 768 від 27 березня 2020 року, позивач виїхав за кордон України 22 листопада 2019 року о 03 год 34 хв, а в`їхав 01 грудня 2019 року о 01 год 07 хв, та виїхав за кордон України 05 березня 2020 року о 04 год 07 хв, а в`їхав 17 березня 2020 року о 16 год 29 хв.

Таким чином позивач за межами України в період з 02 грудня 2019 року по 04 березня 2020 року не перебував.

Посилання позивача на встановлення карантину з посиланням на положення пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень КАС України не є підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки у даній справі перебіг процесуального строку розпочався та завершився до його запровадження, тобто до 12 березня 2020 року.

Крім того, вважаючи важливим для себе вирішення даного публічно-правового спору, позивач не надав доказів неможливості скористатися професійною правничою допомогою адвоката у період з моменту отримання спірної постанови 15 листопада 2019 року до виїзду за кордон, а також у період перебування на амбулаторному лікуванні.

Інших належних та допустимих доказів об`єктивної неможливості звернення до адміністративного суду із вказаним позовом у межах встановленого статтею 287 КАС України строку позивач не надав, як і не зазначив переконливих доводів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Разом з цим позивачем не наведено обставин, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про залишення адміністративного позову без розгляду, так як в даному випадку з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається таких обставин, які б непереборно перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, якщо позивач вважав їх порушеними.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовний та апеляційних скаргах, які належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та зводяться до їх переоцінки.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Отже, оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

Судді Л.О. Єресько

О.В. Калашнікова