Справа № 320/249/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2021 року справа №320/249/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сидорчук А.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича про визнання протиправною та скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича (далі - відповідач) з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича від 10.08.2017 року №251/02-31 про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ОСОБА_2 ;

- зобов`язати приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії. Відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 11.02.2021. Витребувано докази у справі від сторін та від Ірпінського міського суду Київської області.

08.02.2021 на адресу суду від Ірпінського міського суду Київської області надійшли витребувані судом докази.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 повторно витребувані докази у справі від позивача та відповідача, у позивача витребувані оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для огляду у судовому засіданні, закрите підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 30.03.2021.

30.03.2021 року від відповідача до суду надійшли копії документів спадкової справи №01/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та копії документів, що підтверджують статус відповідача, як приватного нотаріуса.

У судове засідання 30.03.2021 з`явився позивач та представник позивача.

Відповідач у судове засідання 30.03.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, до суду 01.02.2021 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача.

В судовому засіданні 30.03.2021 було проведено допит позивача як свідка за його згодою та були оглянуті оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що після смерті матері - ОСОБА_2 (далі - спадкодавиця), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач 25.01.2017 року звернувся до відповідача з заявою про прийняття спадщини № 1, на підставі якої у Спадковому реєстрі була зареєстрована справа № 1.

10.08.2017 року позивач звернувся до відповідача за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - квартира), однак, отримав відмову у вчиненні цієї нотаріальної дії. Про це відповідачем того ж дня 10.08.2017 року була складена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 251/02-31 (далі - постанова).

Позивач вважає, що відмовою видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру відповідач порушив права позивача, надані позивачу статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), а саме право мирно володіти своїм майном; протиправно у порушення частини 1 статті 316 ЦК України перешкоджає здійсненню права власності позивача на квартиру відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; протиправно у порушення частини 1 статті 321 ЦК України обмежив позивача у здійсненні права власності на квартиру; порушив частини 2 та 3 статті 1223 ЦК України - право позивача на спадщину за законом.

Позивач стверджує, що постанова є незаконною, оскільки не враховує вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, протирічить практиці Європейського Суду з прав людини та, відповідно, підлягає скасуванню.

Тому позивач просить суд скасувати постанову, як незаконну та зобов`язати відповідача видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

У судовому зсіданні 30.03.2021 позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з частиною 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності та на підставі клопотання позивача, поданого в судовому засіданні 30.03.2021 про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд протокольною ухвалою перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Євпаторійським МВ ГУ МВС України в АР Крим 02.02.2012 (а.с.121-122).

25.01.2017 року позивач прийняв спадщину шляхом подачі до відповідача відповідної заяви, що підтверджується копією заяви ОСОБА_1 від 25.01.2017, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , копією повідомлення відповідача від 02.08.2017 року № 241/02-14 та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 25.01.2017 року № 46528494 (а.с. 6, 7, 22).

10.08.2017 року позивач звернувся до відповідача за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримав відмову у вигляді постанови від 10.08.2017 №251/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.67).

Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері позивача на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у постанові від 10.08.2017 №251/02-31 зазначено не подання відомостей (інформації) та документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру.

Відповідач у постанові зазначив, що позивач надав документи, передбачені підпунктом 4.15. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (в редакції станом на 10 серпня 2017 року), а саме документи, що посвідчують право власності спадкодавця - ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу, посвідчений 14 липня 1995 року Гордєєвой Е.В. нотаріусом 3 Севастопольської державної нотаріальної контори, (зареєстровано в реєстрі за №1-2659) з реєстраційним написом Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя про те, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя (внесена у реєстрову книгу № д23стр107 під реєстром № 148, 14.07.1995 року); договір дарування, посвідчений 08 грудня 1997 року Конновим А.Е., державним нотаріусом Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 3-3989) з реєстраційним написом ГКП Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об`єктів нерухомого майна м.Севастополя (записана у реєстрову книгу 54 доп стор. 13 під реєстровим № 1481, 20 лютого 1998 року).

Вказана квартира знаходиться в місті Севастополі, який згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою територією України, на якій неможливе здійснення діяльності державних органів.

У постанові від 10.08.2017 №251/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказано, що це ставить під сумнів повноту відомостей стосовно вказаної квартири, які містяться у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження; виключає можливість у відповідності до статті 46 Закону України «Про нотаріат», пункту 1 глави 7 Порядку витребувати, подати та отримати відомості і документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме достовірні відомості про право власності та документи про відсутність заборони або арешту вказаної квартири; робить перевірку відсутності заборони або арешту вказаної квартири неможливою.

Позивач погодився із обставинами, які стали причиною відмови відповідача вчинити нотаріальні дії з видачі свідоцтва про право на спадщину, але зазначив, що наслідком цих обставин не може бути відмова вчинити зазначені нотаріальні дії, оскільки, це порушує право позивача на отримання свідоцтва про право на спадщину внаслідок бездіяльності держави Україна, в особі відповідних органів державної влади України, із встановлення механізму витребування, подання та отримання нотаріусом відомостей і документів у відповідності до статті 46 Закону України «Про нотаріат», необхідних для вчинення нотаріальних дій стосовно майна, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, й таке порушення є втручанням у його право вільно володіти спадковим майном. Порушене право підлягає поновленню шляхом скасування постанови відповідача та зобов`язання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 та свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 (а.с.77-78).

Судом встановлено, що 14.07.1995 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_3 , що складається з трьох кімнат житловою площею 40,3 кв.м., загальною площею 61,3 кв.м., та підтверджується договором купівлі-продажу від 14.07.1995, посвідченим нотаріусом Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори Гордєєвою Е.В., зареєстрованим в реєстрі за №1-2659 (а.с.9-10).

Відповідно до відмітки на звороті вказаного договору міститься реєстраційний напис, проставлений Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя про те, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частки, внесена у реєстрову книгу № д23стр107 за реєстром № 148, 14.07.1995 року.

08 грудня 1997 року позивач подарував свою частку квартири матері - спадкодавиці, що підтверджується договором дарування від 08 грудня 1997 року, посвідченим 08 грудня 1997 року Конновим А.Е. , державним нотаріусом Третьої Севастопольської держнотконтори (зареєстровано в реєстрі за № 3-3989), з реєстраційним написом ДКП Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об`єктів нерухомого майна м.Севастополя (записана у реєстрову книгу 54 доп стор. 13 під реєстровим № 1481, 20 лютого 1998 року) (а.с.11).

Допитаний у судовому засіданні 30.03.2021 позивач як свідок (за згодою) пояснив, що 14 липня 1995 року придбав разом із спадкодавицею у рівних частках квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 липня 1995 року, посвідченим 14 липня 1995 року Гордєєвою Е.В. нотаріусом 3 Севастопольської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 1-2659), з реєстраційним написом Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя про те, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя (внесена у реєстрову книгу № д23стр107 під реєстром № 148, 14.07.1995 року). Свідок пояснив, що 08 грудня 1997 року він подарував свою частку квартири матері - спадкодавиці, що підтверджується договором дарування від 08 грудня 1997 року, посвідченим 08 грудня 1997 року Конновим А.Е. , державним нотаріусом Третьої Севастопольської держнотконтори (зареєстровано в реєстрі за № 3-3989), з реєстраційним написом ДКП Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об`єктів нерухомого майна м.Севастополя (записана у реєстрову книгу 54 доп стор. 13 під реєстровим № 1481, 20 лютого 1998 року). Свідок пояснив, що після цього квартира перебувала у власності спадкодавиці до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . З липня 1995 року до липня 2014 року позивач постійно проживав разом із спадкодавицею у квартирі.

Свідок підтвердив, що з дня придбання квартири до теперішнього часу квартира не перебуває під арештом, забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, іншим особам не відчужена, внаслідок видачі свідоцтва про право на спадщину не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Свідок вказав, що у зв`язку з окупацією міста Севастополя, неможливістю проживати у квартирі й необхідністю її утримувати з 20 травня 2016 року по теперішній час квартира знаходиться у користуванні інших осіб на підставі договору найму квартири від 20.05.2016.

Зазначені у свідченнях обставини позивач підтвердив наступними письмовими доказами, копії яких були приєднані до справи: договором найма квартири від 20.05.2016; договором про участь та витрати на утримання будинку і прилеглої території від 21.01.1998; Технічним паспортом на квартиру, що знаходиться у власності громадянина по АДРЕСА_1 ; довідкою про наявність житлової площі № 60 від 20.02.1998; довідкою (виписка з домової книги про склад сім`ї прописку № 1073 от 10.09.99; довідкою № 60 про наявність житлової площі від 24.04.2010; довідкою № 1625 про реєстрацію ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 від 9.02.2014; квитанціями про сплату комунальних послуг.

Вирішуючи по суті заявлені позовні вимоги, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 7 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка діяла у період здійснення нотаріальної дії) нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка діяла у період здійснення нотаріальної дії) нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка діяла у період здійснення нотаріальної дії) нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно із абзацом третім пункту 1 главі 13 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (у редакції, яка діяла у період здійснення нотаріальної дії), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відмовляючи позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відповідач виходив із формальних підстав, визначених статтею 46, пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» у редакції, яка діяла у період вчинення нотаріальної дії, абзацом третім пункту 1 главі 13 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, які відповідач не мав можливості виконати за обставин, що знаходилися поза межами впливу, як позивача, так і відповідача, але були наслідком бездіяльності держави, в особі Кабінету Міністрів України, який не виконав вимоги пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо прийняття нормативно-правових актів, які б забезпечили виконання у повному обсязі конституційних прав і свобод громадян України, що виїхали за межі тимчасово окупованої території та дотримання яких гарантовано статтею 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Тобто, причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії стала відсутність розробленого державою механізму реалізації законодавчого положення щодо забезпечення виконання у повному обсязі конституційних прав і свобод громадян України, що виїхали за межі тимчасово окупованої території та дотримання яких гарантовано статтею 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зокрема права позивача, як власника спадкового майна відповідно до статті 41 Конституції України володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вільно володіти своїм майном.

При цьому, як встановлено під час судового розгляду, позивач виконав всі передбачені законодавством обов`язки з надання необхідних документів та інформації для вчинення нотаріальної дії. Зазначене свідчить про відсутність з боку позивача дій або бездіяльності, які б ускладнювали або робили неможливим забезпечення державою виконання у повному обсязі прав позивача на спадкове майно.

15 квітня 2014 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII, який набрав чинності 27.04.2014 (у редакції, чинній на день прийняття оспорюваної постанови, далі - Закон №1207).

Відповідно до статті 1 Закону №1207 тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до статті 2 Закону №1207 цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Стаття 3 Закону №1207 визначає, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Згідно зі статтею 4 Закону №1207 на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

Відповідно до статей 1, 3, 4, 5 Закону №1207 на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.

За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 1 Закону №1207 громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Пунктом 5 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №1207 Кабінету Міністрів України доручено:

1) протягом п`ятнадцяти днів з дня набрання чинності цим Законом: а) розробити та внести на розгляд Верховної Ради України проекти законів на виконання вимог та реалізацію положень цього Закону; б) прийняти нормативно-правові акти на виконання цього Закону; в) привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; г) рекомендувати утворити спеціальний центральний орган виконавчої влади з питань тимчасово окупованої території України;

2) забезпечити: а) прийняття органами виконавчої влади нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону; б) приведення нормативно-правових актів органів виконавчої влади у відповідність із цим Законом; в) працевлаштування громадян України, які виїхали з тимчасово окупованої території на іншу територію України; г) вивезення з тимчасово окупованої території майна органів державної влади, державних підприємств, установ та організацій; ґ) продовження здобуття середньої, вищої освіти, отримання документа, що засвідчує здобуття особою відповідної освіти, а також проходження зовнішнього незалежного оцінювання громадянами України, які виїхали з тимчасово окупованої території на іншу територію України.

Суд повторює, що підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії у постанові від 10.08.2017 №251/02-31 вказано, що вказана квартира знаходиться в місті Севастополі, який згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою територією України, на якій неможливе здійснення діяльності державних органів, що ставить під сумнів повноту відомостей стосовно вказаної квартири, які містяться у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження; виключає можливість у відповідності до статті 46 Закону України «Про нотаріат», пункту 1 глави 7 Порядку витребувати, подати та отримати відомості і документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме достовірні відомості про право власності та документи про відсутність заборони або арешту вказаної квартири; робить перевірку відсутності заборони або арешту вказаної квартири неможливою.

Так, з матеріалів справи слідує, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.08.2017 №93442099, інформація щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру у вказаних реєстрах відсутня (а.с.107-109).

Пошук здійснювався за запитом відповідача у зв`язку з вчиненням нотаріальної дії за параметрами пошуку: фізична особа ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Судом за власною ініціативою було зроблено запит щодо наявності інформації про зареєстроване право власності на вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.03.2021 №247363274, інформація щодо державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру у вказаних реєстрах відсутня (а.с.54).

Судом у судовому засіданні 30.03.2021 оглянуто оригінали правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , які зберігаються у позивача та були надані відповідачу, копії документів наявні у матеріалах спадкової справи.

Оглянуті судом оригінали правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не дають підстав для сумніву у їх справжності.

Так, надані позивачем документи, що посвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу, посвідчений 14 липня 1995 року Гордєєвой Е.В. нотаріусом 3 Севастопольської державної нотаріальної контори, (зареєстровано в реєстрі за №1-2659) з реєстраційним написом Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя про те, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована Бюро технічної інвентаризації м.Севастополя (внесена у реєстрову книгу № д23стр107 під реєстром № 148, 14.07.1995 року) та договір дарування, посвідчений 08 грудня 1997 року Конновим А.Е., державним нотаріусом Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 3-3989) з реєстраційним написом ГКП Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об`єктів нерухомого майна м.Севастополя (записана у реєстрову книгу 54 доп стор. 13 під реєстровим № 1481, 20 лютого 1998 року) є належними доказами, які свідчать про право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Суд зазначає, що на час укладення вказаних правочинів був чинним Цивільний кодекс Української РСР, введений в дію 1 січня 1964 року Законом Української РСР від 18 липня 1963 року.

Стаття 128 Цивільного кодексу Української РСР визначає момент виникнення права власності у набувача майна за договором.

Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Виходячи з вказаних положень право власності ОСОБА_2 на придбане майно виникло з моменту нотаріального посвідчення: договору купівлі-продажу, посвідченого 14 липня 1995 року Гордєєвой Е.В. нотаріусом 3 Севастопольської державної нотаріальної контори, (зареєстровано в реєстрі за №1-2659); договору дарування, посвідченого 08 грудня 1997 року Конновим А.Е., державним нотаріусом Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 3-3989).

Конституційний Суд України в абзаці четвертому підпункту 2.1 пункту 2 рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 у справі № 1-10/2012 зазначив, що конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні порядку перевірки повноти відомостей стосовно майна, що знаходиться на тимчасово окупованій території України у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, а так само порядку витребування, подання та отримання відомостей і документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії щодо майна, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, що є перешкодою для встановлення достовірних відомостей про право власності та документи про відсутність заборони або арешту об`єктів нерухомого майна, що знаходяться на тимчасово окупованій території України - не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру щодо порядку перевірки відомостей щодо наявності обтяження та арешту об`єктів нерухомого майна, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 2 КАС України у числі інших основних засад (принципів) адміністративного судочинства є принцип верховенства права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пунктах 39 та 47 рішення у справі «Будченко проти України» (Заява № 38677/06), 24 квітня 2014, року Європейський суд з прав людини зазначив по суті про те, що відмова у задоволенні законних вимог заявника на підставі того, що не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить незаконне втручання у право заявника мирно володіти своїм майном за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції і є порушенням цієї статті.

Матеріали справи свідчать про те, що зі спірного питання позивач звертався до Міністерства юстиції України із клопотанням про надання роз`яснень щодо реалізації права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що знаходиться в місті Севастополі від 16 лютого 2018 року (а.с.12-13).

У клопотанні позивач зазначив, що відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно за відсутності порушення позивачем вимог Закону, але в результаті наявності обставин, які знаходяться поза межами впливу позивача є порушенням права позивача на вільне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року (далі - Конвенція) й, враховуючи те, що згідно із законодавством, а саме частиною 1 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України просив надати роз`яснення, яким чином повинна бути вчинена нотаріальна дія з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у ситуації, яка склалася.

У відповідь на вказане клопотанням листом № 11246/5442-33-18/19.6.1 від 23.03.2018 за підписом Заступника Міністра з питань виконавчої служби Сергія Шкляра позивача повідомлено, що згідно статті 9 Закону 1207-VII встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Позивачу рекомендовано зі спірного питання звернутися до суду (а.с.14-15).

Судом встановлено, що 23.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до нотаріуса Макарчука Григорія Івановича про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Пархоменко О.В. від 13.08.2018 було відкрито провадження по справі №367/4190/18.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25.11.2020 (суддя Кафтанов В.В.) закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до нотаріуса Макарчука Григорія Івановича про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.42-43).

Ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 25.11.2020 по справі №367/4190/18 набрала законної сили 11.12.2020.

Враховуючи, що провадження у справі №367/4190/18 було закрито у зв`язку з тим, що дана справа підсудна адміністративному суду, позивач звернувся зі спірного питання до Київського окружного адміністративного суду.

Застосовуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд приходить до висновку, що бездіяльність Кабінету Міністрів у вигляді невиконання обов`язку розробити нормативно-правові акти на забезпечення виконання державою гарантії дотримання прав позивача, закріплених у статті 41 Конституції України володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яке кореспондується із правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції мирно володіти своїм майном, становить незаконне втручання держави у зазначене право, оскільки згідно чинного законодавства його реалізація неможлива без отримання свідоцтва про право на спадщину та без реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки зазначене незаконне втручання є порушенням права позивача, передбаченого статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, і позивач звернувся до суду з позовом про поновлення порушеного права, порушене право потребує захисту.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

У відповідності до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги» визначає адміністративною послугою результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону.

Сфера дії Закону України «Про адміністративні послуги» у відповідності до пункту 7 частини 2 статті 2 цього Закону поширюється на правовідносини щодо нотаріальних дій.

Таким чином, оскільки у даній справі оскаржується постанова відповідача, винесена під час виконання нотаріальної дії, відповідач у розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України виступає у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Суд вважає за необхідне звернути також увагу на те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові від 19.03.2018 у справі № 754/16825/15-ц згідно пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини «Кутіч проти Хорватії» право на доступ до суду включає не тільки право ініціювати судове провадження, але й право одержати вирішення справи судом. Відсутність вирішення судом справи становить порушення права на доступ до суду (пункт 31 рішення у справі «Ганчі проти Італії»).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

На виконання завдання адміністративного судочинства та статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту порушеного права суд визначає ефективним засобом захисту порушеного права позивача визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 статті 16 ЦК України), тобто визнання протиправним та скасування індивідуального акта (пункт 2 частини 1 статті 5 КАС України) - нотаріального акта у формі постанови відповідача про відмову видати свідоцтво про право на спадщину та зобов`язання суб`єкта владних повноважень - відповідача (пункт 4 частини 1 статті 5 КАС України) - видати позивачу свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч викладеним положенням відповідачем як суб`єктом владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б свідчили про наявність достатніх підстав для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину надано не було.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича від 10.08.2017 року № 251/02-31 про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2

3. Зобов`язати приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчука Григорія Івановича видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення суду складено 02.04.2021 р.

Суддя Кушнова А.О.