Справа № 826/11990/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Клименчук Н.М. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Справа № 826/11990/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

представника позивача Михальченка В.М.,

представників відповідача Паніна О.О., Школьного О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування

податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - Відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28.04.2017 №№ 45563-1305, 45564-1305, 45565-1305 про сплату земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року позов було задоволено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю земельну ділянку для проведення господарської діяльності.

Разом з тим, суд вказав, що наявними в матеріалах справи копіями договорів оренди підтверджується здача Позивачкою в оренду нежитлових приміщень за адресами АДРЕСА_1 площею 118,8 кв.м.; АДРЕСА_2 площею 39,4 кв.м.; АДРЕСА_3 площею 55,2 кв.м.

При цьому, суд зазначив, що вказані договори укладено Позивачкою саме як фізичною особою-підприємцем і що нежитлові приміщення та, відповідно, земельні ділянки використовувались нею у власній господарській діяльності.

Водночас, суд звернув увагу на те, що безпосередньо рішенням ДФС України від 21.09.2018 № 14468/К/99-99-11-02-01-14 було визнано що Позивачка за вказаних підстав звільнена від сплати земельного податку, відповідно до підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову, стверджуючи, що спірні податкові зобов`язання ним було нараховано Позивачці правомірно, що їй на праві власності належать об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, стосовно яких нараховано спірні зобов`язання, а також, що оспорювані позивачем рішення прийняті на підставі даних Державного земельного кадастру.

Крім того, Апелянт зазначає, що спірні ППР винесені у відношенні Позивачки саме як фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця, оскільки відповідні земельні ділянки належать їй на праві власності не як ФОП.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на правильності висновків суду першої інстанції та безпідставності доводів апелянта.

Разом з тим, у своєму відзиві на апеляційну скаргу та в доповненнях до нього Позивачка також наголошує на тому, що відповідні земельні ділянки використовуються безпосередньо в господарській діяльності не тільки внаслідок їх здачі в оренду як ФОП, а у зв`язку з тим, що на них розміщені відповідні торгівельні об`єкти - вхідні групи до магазинів, столики для кави тощо. Водночас, Позивачка наголошує, що сам податковий орган, у наданому безпосередньо їй листі, вказав це підставою для звільнення від сплати земельного податку.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 07.04.2008 ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та до видів діяльності, зокрема, належить надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (код КВЕД 68.20).

Згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_1 Позивачка є платником єдиного податку.

Позивачка є власницею трьох нежитлових приміщень за адресами: АДРЕСА_1 площею 118,8 кв.м.; АДРЕСА_2 площею 39,4 кв.м.; АДРЕСА_3 площею 55,2 кв.м.

Вказані нежитлові приміщення здаються Позивачкою як ФОП в оренду на підставі укладених договорів оренди, копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до наданого Міністерством доходів і зборів України роз`яснення від 20.08.2013 №3773/К/99-99-15-03-02-14 про розгляд звернення Позивачки від 17.07.2013, якщо земельна ділянка використовується фізичною-особою-підприємцем у господарській діяльності, то такий підприємець звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку.

Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.04.2017:

- № 45563-1305, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку на суму 5090,63 за 2017 рік;

- № 45564-1305, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку на суму 2151,88 за 2017 рік;

- № 45565-1305, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку на суму 5947,89 за 2017 рік.

Позивачкою оскаржено зазначені рішення в адміністративному порядку, передбаченому статтею 56 Податкового кодексу України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 21.08.2017 № 10800/К/99-99-11-02-01-14 у задоволенні її скарги було відмовлено, а такі податкові повідомлення-рішення - залишено без змін.

Разом з тим, рішенням Державної фіскальної служби України від 21.09.2018 №14468/К/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги, скасовано податкові повідомлення-рішення, якими визначено ОСОБА_1 земельний податок за 2018 рік з тих підстав, що Позивач звільнена від сплати даного податку відповідно до підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Позивачка, вважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, а свої права порушеними, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законами України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI), «Про оцінку земель» від 11.12.2003 № 1378-IV (далі - Закон № 1378-IV), Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (далі - Положення № 15).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 269.1 статті 269 ПК України визначено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу (п. 269.2 ст. 269 ПК України).

Об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 ПК України).

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п. 287.6 ст. 287 ПК України).

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з п. 286.1 ст. 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу (п. 286.5 ст. 286 ПК України).

Згідно з підпунктом 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1378-IV нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону № 1378-IV дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина третя статті 23 Закону № 1378-IV).

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру (п. 1 Положення № 15).

Частиною першою статті 193 ЗК України передбачено, що Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (ст. 194 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 3613-VI відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 3613-VI до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру (частина перша статті 38 Закону № 3613-VI).

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі (частина третя статті 38 Закону № 3613-VI).

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Разом з тим, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

При цьому, підставою для звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є використання суб`єктом господарювання, (власником чи користувачем) земельної ділянки ділянку для проведення господарської діяльності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що земельні ділянки, щодо яких Відповідачем нараховано спірні податкові зобов`язання, використовуються Позивачкою саме як ФОП шляхом передання нерухомого майна, яке на них розміщено, в оренду та отримання від цього відповідного прибутку.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що безпосередньо сам податковий орган у своєму ж рішенні 2018 року визнав зазначені обставини підставою для звільнення Позивачки від сплати земельного податку щодо таких земельних ділянок. Тобто, оспорювані податкові повідомлення-рішення суперечать позиції самого ж контролюючого органу.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», відповідно до принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Судова колегія також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи Апелянта про те, що спірні податкові зобов`язання ним було нараховано Позивачці правомірно, що їй на праві власності належать об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, стосовно яких нараховано спірні зобов`язання, а також, що оспорювані позивачем рішення прийняті на підставі даних Державного земельного кадастру, колегія суддів відхиляє з огляду на вищевикладене.

З приводу тверджень Апелянта про те, що спірні ППР винесені у відношенні Позивачки саме як фізичної особи, а не як фізичної особи-підприємця, оскільки відповідні об`єкти належать їй на праві власності не як ФОП, судова колегія зазначає, що відповідні об`єкти та земельні ділянці, на яких вони розташовані, Позивачка використовує саме як ФОП у своїй господарській діяльності, а не як фізична особа для власних потреб.

Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 308 КАС України, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкових повідомлень-рішень від 28.04.2017 №№ 45563-1305, 45564-1305, 45565-1305 та наявності правових підстав для задоволення цього позову.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 квітня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

М.І. Кобаль