Справа № 160/5182/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

12 квітня 2021 року Справа 160/5182/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним і нечинним рішення в частині та визнання завдання моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

06.04.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, у якому просить суд:

« 1. Визнати протиправною й таким, що порушує права й законні інтереси громадян України, бездіяльність Дніпровської міської ради, стосовно не належного реагування на факти порушення прав громадян України зі сторони посадовців органів місцевого врядування

2. Визнати протиправними і не чинними п.4, п 17.1, п. 19.2 рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня оформленого протоколом №30 від 22.03.2021

3.Визнати завдання моральної шкоди громадянину ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок порушення принципу належного врядування Дніпровської міської ради і винесення протиправного Рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня оформленого протоколом №30 від 22.03.2021».

Відповідно до пунктів 1, 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

В порушення пункту 1 частини першої вказаної статті адміністративний позов не містить документу на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності позивача.

За приписами частини 1 статті 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Поряд із цим, згідно з частиною 1 та 3 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Відповідно до частини 1 статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

За приписами частини 2 статті 43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Статтею 53 КАС України врегульовані питання участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Так, частиною 1 статті вказаної статті передбачено, що у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування повинні надати адміністративному суду документи та інші докази, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що для реалізації права звернення до адміністративного суду в інтересах інших осіб певна особа має бути наділена відповідною адміністративною процесуальною дієздатністю. Крім того, таке право має бути визначено відповідною нормою закону, а також надати до суду докази, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 23.04.2019 року по справі №804/5312/17 (провадження №К/9901/29711/18).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд зазначає, що в матеріалах позовної заяви відсутня копія паспорта громадянина України як документ, що підтверджує наявність у Корнєва К.О. процесуальної дієздатності.

До того ж, позивачем до суду не було надано жодних доказів, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб, зокрема «громадян України».

Крім того, пунктом 5 частини 5 статті 160 КАС України передбачено, що в позовній заяві зазначається виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до пункту 4 частини 5 зазначеної статті в позовній заяві зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Водночас, частиною 4 статті 161 КАС України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Крім того статтею 5 КАС України визначено способи судового захисту, відповідно до частини першої якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Суд звертає увагу, що в адміністративному позові позивач просить, зокрема, «Визнати протиправною й таким, що порушує права й законні інтереси громадян України, бездіяльність Дніпровської міської ради, стосовно не належного реагування на факти порушення прав громадян України зі сторони посадовців органів місцевого врядування».

Проте, всупереч вищенаведених норм позивачем не конкретизовано в чому саме полягає оскаржувана бездіяльність допущена суб`єктом владних повноважень, не конкретизовано які саме права, свободи або законні інтереси позивача порушено відповідачем, а також не вказано прізвища, імена та по-батькові «посадовців органів місцевого врядування».

Вищенаведені обставини унеможливлюють встановлення судом предмету спору, а також суд не може дійти висновку чи звертає позивач свої позовні вимоги виключно до Дніпровської міської ради чи позовні вимоги звернуті також й до інших осіб, тобто у суду відсутня можливість встановити суб`єктний склад правовідносин.

Водночас, суд звертає увагу, що статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Право на ефективний засіб юридичного захисту закріплено також у стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Поряд із цим, у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі №800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна позиція також викладено Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року в справі № 640/16779/19.

Суд зазначає, що серед іншого в адміністративному позові позивач оскаржує пункти 17.1 та 19.2 рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня, оформленого протоколом №30 від 22.03.2021.

Так, п. 17.1. рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня, оформленого протоколом №30 від 22.03.2021, зобов`язано Департамент охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради забезпечити дотримання неухильного виконання вимог санітарно- епідемічного режиму в підпорядкованих закладах охорони здоров`я та заборонити в них проведення планових госпіталізацій, операцій, консультацій, крім дозволених в установленому порядку. Термін: з 24.03.2021 до 13.04.2021.

В тексті позовної заяви позивачем вказано, що пункт 17.1 Постанови №30 порушує права громадян, передбачені ст.49 Конституції України, оскільки людина не може бути обмежена в правах на медичне обслуговування. Отже, на думку ОСОБА_1 є протиправним і таким, що порушує права і законні інтереси громадян, а тому підлягає скасуванню.

Проте, позивачем не було вказано в адміністративному позові, що саме ОСОБА_1 у період з 24.03.2021 до 13.04.2021 потребував планової госпіталізації, операції або консультації, крім дозволених в установленому порядку. Крім того, не надано до матеріалів позові жодного доказу на підтвердження таких обставин.

Пунктом 19.2. рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня, оформленого протоколом №30 від 22.03.2021, доручено Комунальному підприємству «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради здійснювати контроль дотримання громадського порядку та недопущення проведення масових заходів та масового скупчення людей у парках, скверах та зелених зонах на території міста. Термін: постійно на період карантину.

ОСОБА_1 в адміністративному позові посилається на те, що даний пункт порушує передбачені ст.33 Конституції України права громадян на пересування, перебування на території України і зібрання громадян, але позивачем не було конкретизовано в чому саме полягає порушення прав та/або законних інтересів ОСОБА_1 .

Отже, позивачем в адміністративному позові не наведено обґрунтувань порушення пунктами 17.1 та 19.2 рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня, оформленого протоколом №30 від 22.03.2021, прав та/або законних інтересів саме ОСОБА_1 .

Окрім цього, за положеннями частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначається зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу, що на титульному аркуші позову ОСОБА_1 власноручно зазначив «Ціна позову: відсутня», при цьому позивач в прохальній частині позову просить «визнати завдання моральної шкоди громадянину ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок порушення принципу належного врядування Дніпровської міської ради і винесення протиправного Рішення спеціальної комісії з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру місцевого рівня оформленого протоколом №30 від 22.03.2021».

Отже, всупереч наведених норм ОСОБА_1 не було заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а також не було зазначено ціну позову та в матеріалах позову відсутній обґрунтований розрахунок такої шкоди.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно надати до суду уточнений адміністративний позов з уточненими позовними вимогами та суб`єктним складом правовідносин у відповідності до вимог КАС України, який містить обґрунтуванням відповідних порушень суб`єктом/суб`єктами владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача, а також його копії для направлення відповідачу/відповідачам у справі.

Частинами 1 та 2 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

На підставі викладеного суд залишає подану заяву без руху та пропонує позивачу усунути наступні недоліки шляхом надання до суду:

- копії паспорта громадянина України як документу, що підтверджує наявність у ОСОБА_1 дієздатності;

- доказів, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб;

- уточненої позовної заяви з уточненими позовними вимогами та суб`єктним складом правовідносин у відповідності до вимог КАС України, який містить обґрунтуванням відповідних порушень суб`єктом/суб`єктами владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача, а також його копії для направлення відповідачу/відповідачам у справі.

Керуючись статтями 5, 43, 46, 160, 161, 169, 248, 256 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним і нечинним рішення в частині та визнання завдання моральної шкоди залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду.

Роз`яснити позивачу що, відповідно до абзацу 2 частини 3 Прикінцевих положень КАС України суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно направити на адресу позивача.

Роз`яснити позивачу, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та в самостійному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Юхно