Справа № 640/18692/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 квітня 2021 року м. Київ № 640/18692/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку (спрощеного) письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії:

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) (далі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (, адреса: 01133, м. Київ, вул. Госпітальна, 18) (далі - відповідач), у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток як: учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік; особі, потерпілій внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2) за період з 2014 року по 2019 рік; військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2019 рік; виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.07.2019;

- зобов`язати Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткових відпусток як: учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік; особі, потерпілій внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2) за період з 2014 року по 2019 рік; військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2019 рік; виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.07.2019.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, остання проходила військову службу у Національному військово-медичному клінічному центру "Головний військовий клінічний госпіталь" та звільнена в запас наказом першого заступника Міністра оборони України № 35 від 05.07.2019. Звернувшись до відповідача із заявою щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, ОСОБА_1 отримала відмову, що і було підставою для звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2019 відкрито провадження у адміністративній справі, встановлено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні.

25.11.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Національному військово-медичному клінічному центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Наказом Першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 05.07.2019 № 35 майора медичної служби ОСОБА_1 , ординатора відділення (кардіології) клініки кардіології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (на 1100 ліжок) звільнено з військової служби у запас за підпунктом а ( у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом Начальника Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (по стройовій частині) від 25.07.2019 № 215 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу центру та всіх видів забезпечення з 25.07.2019.

Відповідно до довідки Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 03.09.2019 № 6/4562 за період з 2014 по 2019 роки додаткові відпустки, на які ОСОБА_1 мала право, а саме: щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів як жінці, яка має двох дітей віком 15 років; додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік, як особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи; додаткова відпустка як учаснику бойових дій - не надавалися, у зв`язку із введенням в Україні з 2014 року особливого періоду.

Заявою від 28.08.2019 ОСОБА_1 звернулась до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», та просила останнього:

- нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів як жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік як особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Листом від 11.09.2019 № 7/4750 Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» повідомив ОСОБА_1 , що надання щорічних додаткових відпусток як учаснику бойових дій, як жінці, яка має двох дітей віком до 15 років та як особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи було призупинено. Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_1 не має права на нарахування та виплатиту грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Не погоджуючись з такими діями Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із даним адміністративним позовом.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з такого.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною восьмою статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Так, ОСОБА_1 відповідно до вказаної правової норми є жінкою, яка працює і має двох дітей віком до 15 років. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 01.06.2007 та копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 27.08.2009.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Так, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 07.11.2017 Департаментом кадрової політики Міністерства оборони України, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») встановлено, що особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, пільги, що передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20 цього Закону.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги як використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік.

Так, відповідно до посвідчення громадянки, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) серії НОМЕР_5 , виданого 25.05.2006 Держадміністрацією м. Києва, ОСОБА_1 є особою, яка має право на отримання вищевказаних пільг, а саме отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, з настанням особливого періоду законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям в особливий період, серед яких додаткова відпустка, як учаснику бойових дій.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та Законом України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 22 частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що відповідач протиправно не здійснив з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як: учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік; особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за період з 2014 по 2019 рік; жінці, яка має двох дітей віком 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як: учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік; особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за період з 2014 по 2019 рік; жінці, яка має двох дітей віком 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як: учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік; особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за період з 2014 по 2019 рік; жінці, яка має двох дітей віком 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік; виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

3. Зобов`язати Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» (, адреса: 01133, м. Київ, вул. Госпітальна, 18) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як: учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік; особі, віднесеній до категорії 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за період з 2014 по 2019 рік; жінці, яка має двох дітей віком 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік; виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук