Справа № 520/1602/21
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 квітня 2021 р. Справа №520/1602/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві (вул. Соборності, буд. 37, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Державного бюро розслідувань (вул. Симона Петлюри, буд. 15, м. Київ 32, 01032) про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, Державного бюро розслідувань, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтаві від 22.12.2020 року №219-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 197 ДСК затверджено структуру та зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2021 рік, яким скорочено посаду начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, яка відноситься до категорії державної служби.

Позивач вважає, що звільнення державних службовців (зокрема, начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві) у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового, начальницького складу прямо суперечить п.п. 3, 4 п.3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань".

Керівництвом Державного бюро розслідувань в порушення вимог Закону України "Про державну службу" та Положення не запропоновано рівнозначну або нижчу посаду державної служби в ДБР або його територіальних підрозділах, хоча позивач призначався в цьому органі за результатами конкурсу.

Позивач вважає, що оскаржувані накази прийнято на підставі невизначеній ст. 87 Закону України «Про державну службу».

За наведених обставин, на думку позивача, позов підлягає задоволенню.

У відзивах відповідачі вказали, що після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019, яким змінено правовий статус ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, розпочато ряд комплексних заходів для удосконалення організації та діяльності ДБР, як структурно-організаційного, процедурного так і кадрового характеру. Для забезпечення ефективності та належного виконання покладених на ДБР завдань, як державного правоохоронного органу, окремим етапом комплексних заходів окреслено заміщення посад державної служби посадами рядового і начальницького складу із визначенням граничних спеціальних звань за цими посадами.

Відповідачами зазначено, що у результаті змін до штатного розпису у ТУ ДБР у м. Полтаві зменшено штат державних службовців. При виведенні скороченої посади із штатного розпису державного органу або підприємства будь-якої форми власності, відбувається або звільнення працівника, або переведення його на інші рівнозначну або ж нижчу посади. Прийняття такого кадрового рішення, відповідно до чинного законодавства про державну службу, віднесено законодавцем до виключної компетенції суб`єкта призначення (тобто приймається на розсуд суб`єкта призначення).

Відповідачі вважають, що сам факт прийняття наказу ДБР від 20.10.2020 № 197 ДСК є належним та достатнім доказом скорочення посади державної служби, зокрема - начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань ТУ ДБР у м. Полтаві. Накази ДБР від 15.10.2020 № 581 та від 20.10.2020 №197ДСК позивачем взагалі не оскаржувалися, отже, суд позбавлений процесуальних можливостей надавати правову оцінку цим наказам, а у ДБР відсутній обов`язок спростування не правомірності їх прийняття.

Також відповідачі вказали, що жодного нормативно-правового обґрунтування не мають доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин загальних норм КЗпП України в частині закріпленого обов`язку роботодавця перевести працівника за його погодженням, посада якого скорочується, на рівнозначну, або нижчу вакантні посади та враховувати наявність у працівника переважного права залишення на роботі.

Інші заяви по суті справи від учасників справи до суду не надходили.

Згідно з п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши доводи позову, відзивів проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив такі обставини.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві №15-o від 25.10.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Позивачу присвоєно 5-й (п`ятий) ранг державного службовця, посада відноситься до категорії «Б» посад державної служби (наказ ДБР від 06.04.2019 № 103-ос).

02 листопада 2020 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Полтаві, позивачу надіслано попередження № 16084 15-01 про наступне вивільнення з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису Територіального управління Державною бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві відповідно до наказів ДБР від 15 жовтня 2020 року № 581, від 20 жовтня 2020 року № 197 ДСК.

Наказом № 2I9-0 від 22.12.2020 позивача звільнено з посади, яку він обіймав, з ЗІ грудня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розкладу відповідно до п.2 ч.З ст.13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" та п.І ч.І. ч.4 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Не погоджуючись із таким наказом, позивача звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми чинного законодавства.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" (набрав чинності 27.12.2019, далі - Закон №305) у статті 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (далі - Закон №749) слова "центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою" замінено словами "державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо", а тому на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до статті 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Тобто, з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.

Відповідно до п.п.4,5 ч.1 ст.12 Закону №749 директор Державного бюро розслідувань затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань та визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

На виконання вищевказаних вимог закону у жовтні 2020 року до ДБР направлено подання Директора ТУ ДБР у м. Полтаві від 19.10.2020 №52дск/15-10, на підставі якого наказом ДБР від 20.10.2020 № 197 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік», затверджено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Полтаві, які вводилися у дію з - 04.01.2021 (зміни до штатного розпису №5). Згідно з додатком до наказу ДБР від 20.10.2020 № 197 ДСК, посади державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, а саме, виведені з штатного розпису, у тому числі і посада начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань, яку займав позивач (додаток №5), водночас введено нові посади (іншої категорії) - рядового та начальницького (старшого та середнього) складу.

Вищевказані накази є чинними, у судовому порядку не скасовані, та не є предметом спору у цій справі. Доказів протилежного до суду не надано.

Як встановлено судом, 02 листопада 2020 року позивача повідомлено про наступне вивільнення (звільнення) на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", відповідно до якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частина третя цієї статті передбачає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Судом встановлено, що роботодавцем позивача дотримано вимог ст.87 Закону України "Про державну службу" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме попереджено про наступне вивільнення позивача як державного службовця у встановлений законом строк. При цьому аргументованими є посилання відповідачів на положення ч.3 ст.87 цього закону в частині права, а не обов`язку роботодавця запропонувати позивачу іншу посаду державної служби (за її наявності).

Посилання позивача у цій частині на норми КЗпП України є необґрунтованими, адже спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є саме Закон України "Про державну службу".

Суд також констатує відсутність порушень у межах спірних правовідносин відповідачами п.п. 3, 4 п.3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань", на які позивач посилається у позові, оскільки правове регулювання таких норм за своєю суттю спрямоване на безперервне функціонування ДБР та його територіальних управлінь під час реорганізації і не гарантує переведення осіб, що проходили державну службу, на посади осіб рядового та начальницького складу (у зв`язку зі зміною істотних умов праці, як помилково вважає позивач).

Водночас суд зважає на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019, де Суд вказав, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Враховуючи такі висновки Конституційного Суду у контексті спірних правовідносин, суд зазначає, що відповідачами дотримано чинні на момент виникнення спірних правовідносин норми Закону України "Про державну службу" та прийнято оскаржуваний наказ про звільнення позивача у межах повноважень, у порядку та у спосіб, що визначені законом, внаслідок виведення посади позивача зі штату ТУ ДБР.

При цьому позивач не позбавлений права проходити службу у Державному бюро розслідувань у порядку, передбаченому ч.3 ст.14 Закону України "Про державне бюро розслідувань".

Додатково суд вважає потрібним врахувати як аргументи посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2019 по справі № 756/5243/17 по аналогічній категорії справ, де суд зазначив, що роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду.

Аргументи позивача щодо недотримання відповідачем вимог Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР від 05.08.2020 № 743 є неприйнятними з огляду на неможливість приписів цього Положення регулювати спірні правовідносини, що виникли саме під час проходження позивачем державної служби.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, у тому числі і аргументи учасників справи щодо процедури внесення змін до штатних розписів, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують та стосуються актів, що не є предметом спору.

Відтак, позовні вимоги про скасування наказу Територіального управління державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтаві від 22.12.2020 року №219-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, задоволенню не підлягають, вимоги про поновлення позивача на посаді є похідними, а тому також залишаються без задоволення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.371 КАС України судове рішення підлягає негайному виконанню у межах виплати суддівської винагороди за один місяць.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві (вул. Соборності, буд. 37, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Державного бюро розслідувань (вул. Симона Петлюри, буд. 15, м. Київ 32, 01032) про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 19 квітня 2021 року.

Суддя О.Г. Котеньов