Справа № 640/461/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 квітня 2021 року 11:50 № 640/461/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Левкович А.С., розглянувши матеріали адміністративної справи без фіксування

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (02099, м. Київ, вул. Заслонова, буд. 16)

про скасування арешту,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, у якому просить скасувати арешт, накладений на майно та кошти позивача.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що виконавче провадження №55526570, яке здійснювалось Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві є завершеним, а відтак арешт, накладений на кошти та все рухоме та нерухоме майно, мав бути скасований, а відомості про боржника виключеними з Єдиного реєстру боржників.

У призначене судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Крім того, судом витребовувались у відповідача матеріали виконавчого провадження, однак вимоги ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2021 року не виконані, як і не надано доказів неможливості їх виконання. У зв`язку з наведеним, суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів.

Неявка у призначене судове засідання представників учасників справи, повідомлених про дату, час та місце розгляду справи у передбачений статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України спосіб, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 17 січня 2018 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №55526570 з примусового виконання виконавчого напису №15147, виданого 06 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Швець Р.О. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» 21 667,21 грн.

11 червня 2018 року в межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника, пунктом 1 якої накладено арешт на майно, що належить боржнику, а саме - все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору в розмірі 21 667,21 грн.

Також, 11 червня 2018 року відповідачем прийнято постанову про арешт коштів боржника, згідно змісту якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках, що відкриті, а також що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 24 384,93 грн.

В подальшому, 04 вересня 2018 року виходом державного виконавця за адресою місця проживання боржника, останнього не розшукано, у зв`язку з чим перевірити його майновий стан не виявилось можливим. Згідно відповідей ДПС України та ПФУ за боржником рахунків не зареєстровано та місце роботи невідоме, що свідчить про наявність підстав для прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

28 жовтня 2020 року представник позивача звернувся до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про зняття арешту з майна.

Листом від 23 грудня 2020 року відповідач повідомив представнику ОСОБА_1 , що у разі повернення виконавчого документу стягувачу арешт не знімається.

Позивач, вважаючи, що накладений арешт підлягає зняттю, звернулась до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 2 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, обов`язковості виконання рішень; законності.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих написів нотаріусів.

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону №1404-VIII).

Крім того, відповідно до пункту 7 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Вимогами статті 10 Закону №1404-VIII передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що на державного виконавця покладено обов`язок щодо вжиття передбачених Законом №1404-VIII заходів примусового виконання рішень з метою ефективного і своєчасного їх виконання, зокрема, і надано можливість накладення арешту на кошти боржника шляхом прийняття відповідної постанови.

Вимогами статті 48 Закону №1404-VIII передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Крім того, відповідно до статті 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Суд звертає увагу, що позивачем в межах даного спору не оскаржуються постанови про накладення арешту від 11 червня 2018 року.

Суть заявлених вимог зводиться до того, що при поверненні виконавчого документа стягувачу, державним виконавцем безпідставно не вчинено дій щодо зняття арешту, накладеного постановами від 11 червня 2018 року.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що 04 вересня 2018 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII, а саме - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа визначені вимогами статті 40 Закону №1404-VIII.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить, що арешт, накладений на майно (кошти) боржника знімається у разі:

- закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем);

- повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Водночас, в межах спірних правовідносин, повернення виконавчого документа здійснено стягувачу, а не до суду, який його видав, що виключає наявність у державного виконавця обов`язку щодо зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника в обов`язковому порядку.

Відповідно до пункту 20, 21 розділу ІІІ Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5, в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа), повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Таким чином, суд вважає, що відповідач під час повернення виконавчого документу стягувачу правомірно не зняв арешту майна з дотриманням вимог статті 40 Закону №1404-VIII та положень Інструкції №512/5.

Приймаючи до уваги викладене вище, виходячи з вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зняття арешту в судовому порядку.

При цьому, позивачем не оскаржується ні накладення самого арешту, ні відмова відповідача у знятті такого арешту.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук