Справа № 200/1365/21-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 р. Справа№200/1365/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді- Арестової Л.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (місце знаходження: вул. Італійська, буд. 59, м. Маріуполь, Донецька області; ) про визнання протиправною та скасування податкову вимогу,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 08 лютого 2020 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області від 08.10.2020 року № Ф-412426-46 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18 786,72 гривень.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01.01.2014 року перебуває у трудових відносинах з Автогаражним споживчим кооперативом «Автолюбитель 25», та з 27.03.2007 року з АТ «ПУМБ» по теперішній час. Отримує дохід нарахований лише у формі заробітної плати, єдиний внесок за нього регулярно та в повному обсязі сплачували роботодавці, що згідно положень чинного законодавства виключало в нього наявність обов`язку зі сплати єдиного внеску як самозайнята особа. Окрім того зазначає, що з 11.02.2019 року припинив свою підприємницьку діяльність, про що є відповідні докази.

Зазначає, що ці обставини виключають обов`язок позивача зі сплати єдиного соціального внеску у період наявності в нього статусу найманого працівника.

Представник відповідача через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачу нарахований єдиний внесок у 2018 році за 2017 рік у сумі 8 448, 00 гривень та у 2019 році за 2018 рік у сумі 9 828, 72 гривень в автоматичному режимі як платнику, який знаходиться на загальній системі оподаткування. За несвоєчасну сплату вказаних зобов`язань нараховані штрафні санкції.

Зауважив на тому, що з 30.04.2018 року президентом України офіційно оголошено завершення АТО, отже доказів звернення позивача з заявою протягом 30 днів, наступних за днем закінчення АТО не надано, що виключає можливість звільнення його від сплати єдиного внеску. Оскільки відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначені Конституцією та законами України, просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року повернуто без розгляду заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги.

12 лютого 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2 , рнокпп - НОМЕР_1 .

Відповідно до повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця Державного реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, 11 лютого 2019 року внесено запис № 2037204 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 25 січня 2021 року № КНО-47.1.13/29, ОСОБА_1 працює з 27.03.2007 року в Акціонерному Товаристві «Перший Український Міжнародний Банк» та на теперішній час займає посаду головного інженера сектору ІТ підтримки РЦ Маріуполь відділу підтримки регіональної ІТ інфраструктури Управління підтримки сервісів Департаменту інформаційних технологій на умовах повного робочого дня.

Згідно з довідкою Автогаражного споживчого кооперативу «Автолюбитель-25» від 26 січня 2021 року №371 ОСОБА_1 працює з 01.01.2014 року та по теперішній час в Автогаражному споживчому кооперативі «Автолюбитель-25» і обіймає посаду бухгалтера.

08 жовтня 2020 року Головним управлінням Державної податкової служби у Донецькій області сформовано вимогу №Ф-412426-46У про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску, якою позивача зобов`язано сплатити суму єдиного внеску станом на 30 вересня 2020 року у розмірі 18 786, 72 гривень, з яких недоїмка 18 276, 72 грн. та штраф 510, 00 гривень.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.01.2021 року ВП № 64092039 державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито провадження з виконання вимоги № Ф-412426-46 від 08.10.2020 року.

18 січня 2021 року постановою державного виконавця по ВП № 64092039 звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у «Автолюбитель-25» постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника. Стягнення проводити у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 20 865, 40 гривень.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за ОСОБА_1 за період з 2016 року по грудень 2020 року сплачені страхові внески.

Не погоджуючись із вказаною вимогою позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався наступним.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 08 серпня 2020 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.04.2020 (справа №620/2449/19) постанові від 27.11.2019 (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 (справа №480/4656/18), від 04 березня 2021 року (справа № 260/739/19).

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що податковий борг в позивача виник з 2017 по 2018 роках. Податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) складено контролюючим органом станом на 20 вересня 2020 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює з 27.03.2007 року в Акціонерному Товаристві «Перший Український Міжнародний Банк» та на теперішній час займає посаду головного інженера сектору ІТ підтримки РЦ Маріуполь відділу підтримки регіональної ІТ інфраструктури Управління підтримки сервісів Департаменту інформаційних технологій на умовах повного робочого дня, крім того, згідно з довідкою Автогаражного споживчого кооперативу «Автолюбитель-25» від 26 січня 2021 року №371 ОСОБА_1 працює з 01.01.2014 року по теперішній час в Автогаражному споживчому кооперативі «Автолюбитель-25» і обіймає посаду бухгалтера.

Крім того, з 11 лютого 2019 року позивач припинив свою підприємницьку діяльність, що підтверджено наявними у справі доказами.

Відповідно до наданих суду документів, зокрема, індивідуальних відомостей за застраховану особу ОСОБА_1 з порталу Пенсійного фонду України, вбачається, що за позивача з 2017 року по грудень 2020 року сплачуються єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне страхування роботодавцями, де працює як на найманий працівник позивач.

Суд не приймає посилання відповідача на завершенная АТО, оскільки позивач не зазначає, що є звільненим від обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок, а тільки що не має сплачувати внесок у подвійному розмірі як найманий працівник, тому суд не приймає посилання відповідача на вказані норми законодавства.

Відповідачем не надано жодних доказів отримання позивачем у період його роботи за трудовим договором доходів від підприємницької діяльності, та зовсім не надано жодних аргументованих заперечень на позовну заяву.

Відтак, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем.

Аналогічна правова позиція є сталою та була неодноразово викладена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 28 травня 2020 року у справі №200/10723/18-а.

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави здійснювати автоматичне нарахування позивачу як самозайнятій особі єдиного внеску та вносити відповідні суми до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08 жовтня 2020 №Ф-412426-У.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, судові витрати позивача по сплаті судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.2, ст.5-14, ст.19-22, ст.72-78, ст.94, ст.132-143, ст.159-165, ст.192-205, ст.241-247, ст.255,ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (місце знаходження: вул. Італійська, буд. 59, м. Маріуполь, Донецька області; ) про визнання протиправною та скасування податкову вимогу задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області від 08.10.2020 року № Ф-412426-46У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18 786 (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 72 (сімдесят дві) копійки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 21 квітня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова