Справа № 808/3999/16(СН/280/29/20)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 808/3999/16(СН/280/29/20)

головуючий суддя І інстанції - Стрельнікова Н.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання: Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року в адміністративній справі №808/3999/16(СН/280/29/20) за позовом Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до Державного підприємства " Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№99)" про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Східний офіс Держаудитслужби в Запорізькій області звернувся до суду з позовом до Державного підприємства " Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№99)" про стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України 220 730.98 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року в задоволенні адміністративного позову Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Східний офіс Держаудитслужби в Запорізькій області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017 року апеляційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області було залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року було залишено без змін.

Вказане рішення суду апеляційної інстанції було оскаржено в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 року касаційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області було задоволено частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року було скасовано.

Адміністративну справу № 808/3999/16 за позовом Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до Державного підприємства "Підприємства Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)" про стягнення коштів було направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

В наведеному судовому рішенні судом касаційної інстанції було зазначено, що як установлено судами попередніх інстанцій, наявність правопорушення позивач пов`язує з тим, що відповідач надавав послуги з водопостачання за завищеними на тариф цінами, а також без ліцензії на такий вид діяльності.

Враховуючи приписи частини першої статті 2 Закону № 2939-ХІІ, суди попередніх інстанцій повинні були дослідити чи пов`язані виявлені порушення із використанням бюджетних коштів підконтрольними установами.

Водночас судами першої та апеляційної інстанції не установлено, яким саме підприємствам, за рахунок яких коштів, за якими тарифами і за якими обсягами підприємство надавало послуги з водопостачання та чи охоплюються такі послуги поняттям «централізоване водопостачання», яке передбачає необхідність отримання ліцензії.

Встановлення обставин щодо виду послуг, які надавало підприємство, їх обсягу, тарифів для кожного зі споживачів, має визначальне значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки саме органи місцевого самоврядування, а не конкретні підприємства, затверджують в порядку і межах, визначених законодавством, тарифи на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

За результатом нового розгляду справи, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року в задоволенні адміністративного позову Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Східний офіс Держаудитслужби в Запорізькій області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з боку відповідача має місце порушення п. 1 рішення Біленківської сільської ради від 27.12.2012 року № 27 в частині відпуску послуг водопостачання за тарифом вищим, ніж затверджений вказаним рішенням, внаслідок чого протягом 2014-2015 років та І півріччя 2016 року, відповідачем з порушенням законодавства отримано дохід в сумі 220730.98 грн. Зауважено про протиправне здійснення відповідачем централізованого водопостачання без відповідної ліцензії.

Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без участі останніх та без фіксування судового розгляду технічними засобами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції, на виконання п. 2.16 Плану контрольно-ревізійної роботи відповідача на ІІ квартал 2016 року та на підставі направлень на проведення ревізії, позивачем проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2014 по 01.07.2016, за результатами якої складено акт від 16.05.2013 № 08-21/8.

В ході проведеної ревізії встановлено, що протягом 2014-2015 та 1 півріччя 2016 року відповідачем укладались договори на послуги водопостачання із сторонніми організаціями, а саме: КЗ "Запорізькій районний центр первинної медико-санітарної допомоги", Біленківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Запорізького району, КП "Біленьке", Біленківська сільська рада для Біленківського ДКУЗ "Веселка", ТОВ "Запоріжполімерторг", Біленківська виправна колонія №99.

Протягом періоду, за який проводиться ревізія Державного підприємства «Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)», в порушення ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 за №1775-ІІІ (зі змінами та доповненнями) та ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» №222-УІІІ від 02.03.2015, відповідач провадив діяльність у сфері водопостачання та отримував за це доходи без наявності відповідної ліцензії.

Так, протягом періоду з 01.01.2014 по 01.07.2016 стороннім організаціям відпущено 158517.925 куб. м. води на загальну суму 829439,82 грн., у тому числі ПДВ 85055.00 грн.

При цьому, рішенням сесії Біленківської сільської ради від 27.12.2012 №27, відповідно до пп. 2 п. «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР, ст. 13 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» від 10.01.2002 №2918-111. п.2 ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-1V, Державному підприємству «Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)» погоджено тариф на водопостачання з 01.01.2013 в розмірі 3,84 грн. за 1 куб.м.

Проте, протягом ревізуємого періоду, відповідачем послуги з водопостачання надавались стороннім організаціям за тарифами 5,10 грн., 5,15 грн., 6,12 грн. та 7,62 грн. за 1 куб.м., що перевищують тариф, встановлений рішенням сесії Біленківської сільської ради від 27.12.2012 №27.

Загальна сума отриманого відповідачем доходу з порушенням законодавства в частині встановленого рішенням сесії Біленківської сільської ради від 27.12.2012 №27 тарифу склала 220730,98 грн.

На підставі Акту ревізії, відповідачу була пред`явлена Вимога щодо усунення порушень фінансової дисципліни від 17.10.2016 №08-08-14-14/65496, якою останнього зобов`язано усунути виявлені порушення законодавства в установленому законом порядку та вичерпну інформацію про вжиті заходи з усунення порушень та недоліків із завіреними копіями та підтверджуючими первинними документами, розпорядчими та іншими документами, які слід надати до 18.11.2016.

У зв`язку з тим, що п. 4 Вимоги відповідачем не виконано, позивач зазначаючи, що кошти у сумі 220730,98 грн. отримані відповідачем з порушенням законодавства як в частині встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, так і в частині відсутності ліцензії на провадження діяльності у сфері водопостачання, та відповідно, підлягають стягненню до Державного бюджету України, звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України 220730,98 грн.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на невідповідність здійсненого позивачем розрахунку нормам закону, заявлена до стягнення сума в розмірі 220730,98 грн. не може бути визначена як прибуток та, відповідно, вилучена в дохід держави на підставі ст. 240 Господарського кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-XII (далі - Закон № 2939-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Частиною першої статті 2 Закону № 2939-ХІІ визначено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

На підставі статті 10 Закону № 2939-ХІІ, органу державного фінансового контролю надається право, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (Пункт 8); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (Пункт 10); при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (Пункт 13); порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

Частиною другою статті 15 Закону № 2939-ХІІ встановлено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об`єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення, Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року № 310, затверджено Положення про Державну фінансову інспекцію України, згідно з яким Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15 пункту 6); вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені під час проведення ревізій приховані, занижені валютні та інші платежі, порушувати перед відповідними державними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування у разі, коли отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням законодавства (підпункт 17 пункту 6); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18 пункту 6); у разі виявлення збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб`єктів господарювання, визначено Порядком проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що органу державного фінансового контролю надано повноваження здійснювати відповідний державний фінансовий контроль і в разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків (незаконно отриманих коштів), завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки (незаконно отримані кошти).

Як свідчать встановлені обставини справи, у період з 01.01.2014 року по 01.07.2016 року позивачем, на підставі відповідних договорів поставки, здійснювалась поставка води КЗ «Запорізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», Біленківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Запорізького району , КП «Біленьке», Біленківському ДКУЗ «Веселка», ТОВ «Запоріжполіменторг», Біленківська виправна колонія (т. 1, а.с. 85 125).

З наявних в матеріалах справи копій договорів вбачається, що поставка води наведеним підприємствам та установам здійснювалась централізовано, що відповідачем не спростовується.

Згідно ст. 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» (далі - Закон № 2918-III) підприємство питного водопостачання - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів централізованого питного водопостачання, забезпечує населення питною водою за допомогою пунктів розливу (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв) підготовки питної води та виробництво фасованої питної води;

Централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

На підставі статті 15 Закону № 2918-III, господарська діяльність у сфері питного водопостачання включає: централізоване питне водопостачання міст, інших населених пунктів; питне водопостачання за допомогою пунктів розливу питної води (в тому числі пересувних); виробництво фасованої питної води; питне водопостачання за допомогою індивідуальних та колективних установок (пристроїв) підготовки питної води.

Відповідно до частин першої-другої статті 16 Закону № 2918-III, забезпечення споживачів питної води централізованим питним водопостачанням, а також за допомогою пунктів розливу питної води (в тому числі пересувних) або фасованою питною водою здійснюють підприємства питного водопостачання.

Підприємство питного водопостачання провадить свою діяльність на підставі таких документів, зокрема, ліцензії на господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Статтею 7 Закону України від 02 березня 2015 року № 222-VIII «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначено перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, серед іншого, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення.

Отже, зі змісту зазначених правових норм вбачається, що наданння підприємством послуг з централізованого водопостачання здійснюється за умови отримання останнім відповідної ліцензії.

Як свідчать встановлені обставини справи, відповідач у період з 01.01.2014 року по 01.07.2016 року ліцензію на здійснення централізованого водопостачання не отримував, що свідчить про порушення останнім правил здійснення господарської діяльності.

Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що згідно з частинами 2, 3 статті 12 Закону України від 21 червня 2012 року № 5007-VI «Про ціни і ціноутворення» (далі - Закон № 5007-VI) державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації). Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV) державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах, зокрема: регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 1875-IV, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) є одним із видів житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням.

Відповідно до статті 14 Закону № 1875-IV, залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону № 1875-IV, порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги визначений статтею 31 Закону № 1875-IV, згідно з частиною 2 якої, виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Відповідно до частини третьої статті 31 Закону № 1875-IV, органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг визначені статтею 7 Закону № 1875-IV, відповідно до пунктів 1-3 якої до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить: 1) затвердження та реалізація місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та реалізації відповідних державних і регіональних програм; 2) встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; 3) затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 28 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що процес встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги можна умовно розподілити на такі етапи: 1) здійснення уповноваженими виконавцями розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг; 2) подання уповноваженими виконавцями відповідних розроблених розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг; 3) доведення до споживачів інформації; 4) встановлення органами місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Отже, уповноважені органи (органи місцевого самоврядування) встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі, не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, поданих їм виконавцями.

Як було встановлено судом, відповідач здійснював саме централізоване водопостачання вищенаведеним підприємствам та установам, а відтак на останнього покладався обов`язок по здійсненню такого водопостачання відповідно до тарифів на житлово-комунальні послуги, встановлених органом місцевого самоврядування.

Відповідно до рішення Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 27.12.2012 року № 27, відповідачу було погоджено тарифи на водопостачання з 01.01.2013 року у сумі 3.84 грн. за 1 м3. (а.с. 27).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи договорів на водопостачання, протягом 4 кварталу 2014 року, 2015 року та І півріччя 2016 року послуги з водопостачання надавались за тарифами: 5.10 грн., 5. 15 грн., 6.12 грн. та 7.62 грн. за 1 куб. м.

Доказів надання послуг з водопостачання за наведеними договорами за іншими цінами, ніж визначено останніми, відповідачем до суду подано не було.

Отже, з зазначених обставин справи вбачається, що відповідачем протиправно здійснювалось водопостачання за тарифами вищими, ніж встановлено, рішенням Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, що свідчить про порушенням останнім правил здійснення господарської діяльності.

Посилання відповідача на те, що встановлений Біленківською сільською радою Запорізького району Запорізької області тариф на централізоване водопостачання є нижчим економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, у зв`язку з чим дотримання останнього було економічно необгрунтованим, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним, оскільки положення приписів законодавства зобов`язують підприємства здійснювати водопостачання за тарифами, встановленими органами місцевого самоврядування та не наділяють їх повноваженнями здійснювати таке водопостачання за самостійно визначеними цінами.

Відповідно до ст. 240 Господарського кодексу України, прибуток (доход), одержаний суб`єктом господарювання внаслідок порушення встановлених законодавством правил здійснення господарської діяльності, а також суми прихованого (заниженого) прибутку (доходу) чи суми податку, несплаченого за прихований об`єкт оподаткування, підлягають вилученню в доход відповідного бюджету в порядку, встановленому законом.

Як вбачається з розрахунку позивача, відображеному в акті перевірки, протягом періоду з 01.01.2014 року по 01.07.2016 року, внаслідок вищенаведених порушень, відповідачем протиправно було отримано дохід в розмірі 220730.98 грн.

Доказів або пояснень, які б спростовували розмір наведеного доходу, відповідачем до суду подано не було.

Відтак, в силу приписів ст. 240 Господарського кодексу України та встановлених обставин справи, наведений дохід підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо необхідності задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року в адміністративній справі №808/3999/16(СН/280/29/20) скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства " Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№99)" в дохід Державного бюджету України 220730.98 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко