Справа № 160/2473/21
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

21 квітня 2021 року Справа № 160/2473/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
19 лютого 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), в якій позивач просить суд визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 р.р., грошової компенсації за не використані календарні дні відпустки, яка передбачена одинокій матері та жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до15 років з 2014-2016 роки та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2016 роки; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2014, 2015 та 2016 рік; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері та жінці, яка працює і має двох дітей віком до 15 років, за 2014, 2015 та 2016 рік; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014, 2015 та 2016 рік; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , , середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період часу з 21.08.2018 р. по день постановлення рішення у справі, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 128,71 грн.
Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
В період з 11.11.2014 р. по 21.08.2018 р. ОСОБА_1 проходила службу в збройних силах України у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до укладеного контракту від 11.11.2014 р.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 04/4928 від 05.09.2018 р. - в період з 14.11.2014 р. по 27.07.2015 р. ОСОБА_1 безпосередньо приймала участь в антитерористичній операції (бойових діях), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитероричтичної операції у Луганській області.
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 від 03.07.2015 р. та дублікату посвідчення серія НОМЕР_3 від 15.05.2019 р. ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Відповідно до наказа командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 від 23.11.2015 р. № 338 я вибула у допологову та післяпологову відпустку терміном 126 діб. Після повернення (28.03.2016 р.) позивач вибула у відпустку по догляду за дитиною до 3-х років (наказ командира цієї частини від 28.03.2016 № 106).
Відповідно до наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.08.2018 р. № 259 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за сімейними обставинами.
Зазначене підтверджується копією листа № 116/14/4/1322/л від 01.10.2020 р. Фінансово-економічного управління Командування сухопутних військ Збройних сил України.
Відповідно до витягу із наказу № 259 від 21.08.2018 р. Військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнено в запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю- військовослужбовцем, яка не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею проживають, без батька) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 21 серпня 2018 року мене виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Позивач зазначає, що під час звільнення та до теперішнього часу з останньою не проведено повний розрахунок при звільненні, а саме не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки, компенсацію за невикористані календарні дні відпустки, яка передбачена одинокій матері та жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, а також компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Станом на дату винесення рішення, відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відтак, оскільки відповідач повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, останнє не перешкоджає розгляду справи.
Суд розглянув справу відповідно до ст.263 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ст.263 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
В матеріалах справи міститься довідка від 14.04.2021 р. №67, складена начальником відділу управління персоналом А.В. Шевченко, в тексті якої зазначено, що суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Жукова Євгенія Олексіївна в період з, а саме: з 15.03.2021 р. по 19.03.2021р. перебувала у щорічній відпустці; з 22.03.2021 р. по 16.04.2021 р. на лікарняному.
Отже, рішення у даній адміністративній справі, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, та враховуючи п.3 Розділу VI «Прикінцеві положення», яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), приймається 21.04.2021 р.
Відповідно до ст. 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши в судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом Серії НОМЕР_5 , копія якого міститься в матеріалах справи.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , копія якого міститься вматеріалах справи.
В матеріалах справи містяться відомості, що ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_6 з 11.11.2014 р. по 21.08.2018 р. відповідно до укладеного контракту від 11.11.2014 р.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 04/4928 від 05.09.2018 р. - в період з 14.11.2014 р. по 27.07.2015 р. ОСОБА_1 безпосередньо приймала участь в антитерористичній операції (бойових діях), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитероричтичної операції у Луганській області.
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 від 03.07.2015 р. та дублікату посвідчення серія НОМЕР_3 від 15.05.2019 р. ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Відповідно до наказа командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 від 23.11.2015 р. № 338 ОСОБА_1 вибула у допологову та післяпологову відпустку терміном 126 діб. Після повернення (28.03.2016 р.) позивач вибула у відпустку по догляду за дитиною до 3-х років, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2016 № 106.
Відповідно до наказа командира військової частини НОМЕР_1 від 21.08.2018 р. № 259 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за сімейними обставинами, що підтверджується копією листа № 116/14/4/1322/л від 01.10.2020 р. Фінансово-економічного управління Командування сухопутних військ Збройних сил України.
Відповідно до витягу із наказу № 259 від 21.08.2018 р. Військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнено в запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю- військовослужбовцем, яка не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею проживають, без батька) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 04.02.2020 р. ОСОБА_1 було направлено рапорт до військової частини НОМЕР_1 із вимогою виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки , передбаченої ст.16-2 та ст.20 ЗУ «Про відпустки» за всі роки служби згідно з п.14 ст.10 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п.З розділу XXXI Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам», так як вищевказана компенсація не була нарахована та не була виплачена мені при звільненні. На підтвердження до позовної заяви долучено копію рапорту від 04.02.2020 р. та опису вкладення у цінний лист.
Станом на дату винесення рішення, відповіді по суті звернення від відповідача матеріали справи не містять.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 04/4928 від 05.09.2018 р. - в період з 14.11.2014 р. по 27.07.2015 р. ОСОБА_1 приймала участь в антитерористичній операції (бойових діях), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції у Луганській області.
Відповідно до наказа командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 від 23.11.2015 р. № 338 ОСОБА_1 вибула у допологову та післяпологову відпустку терміном 126 діб. Після повернення, а саме: 28.03.2016 р. ОСОБА_1 вибула у відпустку по догляду за дитиною до 3-х років, що підтверджується наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2016 № 106.
Відповідно до наказа командира військової частини НОМЕР_1 від 21.08.2018 р. № 259 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за сімейними обставинами.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері основних засад державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі, державних гарантій права на відпустки, визначення умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи регулюються нормами регулюються нормами Конституції України ЗУ «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЗУ «Про відпустки», тощо.
Відповідно до ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України,при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Відповідно до ст.182-1 КЗпП України, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доказам у справі, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини щодо стягнення компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 р.р., грошової компенсації за не використані календарні дні відпустки, яка передбачена одинокій матері та жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до15 років з 2014-2016 роки та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2016 р. виникли в особливий період.
Щодо стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки, яка передбачена одинокій матері та жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, суд зазначає наступне.
Відповідно до 4.8 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Статтею 4 ЗУ «Про відпустки» - передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 182-1 КЗПП України, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_7 -06.09.1997 р. позивачем (на той час я мала прізвище ОСОБА_2 ) укладено шлюб із ОСОБА_3 , та після укладення шлюбу останній присвоєно прізвище ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_8 , у шлюбі позивача народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_9 - шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_10 04.09.2002 р. між позивачем укладено шлюб із ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище - ОСОБА_7 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_11 13.06.2008 р. - шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було розірвано.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_12 - укладено шлюб із ОСОБА_8 , після реєстрації шлюбу мені присвоєно прізвище - ОСОБА_9 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_13 - у шлюбі народився син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26.10.2010 р. у справі № 2-1787 - шлюб із ОСОБА_8 розірвано, за позивачем залишилось прізвище ОСОБА_7 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_14 - 29.04.2015 р. мною позивачем укладено шлюб із ОСОБА_11 , після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище - ОСОБА_12 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_15 - у шлюбі народилась донька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 04/4928 від 05.09.2018 р. - в період з 14.11.2014 р. по 27.07.2015 р. ОСОБА_13 приймала участь у антитерористичній операції (бойових діях), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції у Луганській області.
Відповідно до наказа командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 23.11.2015 р. № 338 ОСОБА_13 вибула у допологову та післяпологову відпустку терміном 126 діб. Після повернення - 28.03.2016 р. позивач вибула у відпустку по догляду за дитиною до 3-х років, що підтверджується наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2016 № 106.
Відповідно до наказа командира військової частини НОМЕР_1 від 21.08.2018 р. № 259 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за сімейними обставинами.
На підставі викладеного вище позивач має право на відпустку, передбачену ст.182-1 КЗпП України, за 2014, 2015, 2016 роки.
Щодо стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2016 роки при звільненні, суд зазначає наступне.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 04/4928 від 05.09.2018 р. в період з 14.11.2014 р. по 27.07.2015 р. ОСОБА_1 безпосередньо приймала участь в антитерористичній операції (бойових діях), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції у Луганській області.
Відповідно до пунктом 12 статті 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відтак, позивач має право отримати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2016 роки.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період часу з 21.08.2018 р. по день постановлення рішення у справі, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 128,71 грн., суд зазначає, що остання є передчасною, та такою, що задоволенню не підлягає, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати Військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 р.р., грошової компенсації за не використані календарні дні відпустки, з 2014-2016 роки та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2016 роки.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 р.р., грошової компенсації за не використані календарні дні відпустки, з 2014-2016 роки та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2016 роки протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2014, 2015 та 2016 роки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014, 2015 та 2016 роки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014, 2015 та 2016 роки.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Суддя Є.О. Жукова