Справа № 200/10060/20-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року справа № 200/10060/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Міронової Г.М., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 200/10060/20-а (головуючий суддя І інстанції Кошкош О.О.), складеного в повному обсязі 17 грудня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за періоди з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 17 липня 2015 року, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за періоди з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 17 липня 2015 року; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2015 року по 26 жовтня 2020 року у розмірі 214653,70 грн. (а.с. 1-4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 17 липня 2015 року. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 17 липня 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 87-90).

Не погодившись з судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 200/10060/20-а та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що механізм та порядок проведення індексації грошових доходів, в тому числі доходу, який підлягає індексації, визначається Порядком проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено Постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078.

Відповідно до довідки ГУМВС України в Донецькій області від 25 листопада 2020 року №133 лк вбачається, що у період з січня 2012 року по серпень 2015 року ОСОБА_1 індексація не виплачувалась за періоди: з 01 січня 2014 року по 30 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 17 липня 2015 року у зв`язку з підвищенням йому грошового забезпечення.

Вважає, що відповідачем зроблений розрахунок на підставі вказаних вище норм права з урахуванням всіх показників, що впливають на визначення індексації доходів позивача. Таким чином, у вищевказані періоди індексація позивачу не виплачувалась в силу відсутності на те підстав, оскільки в ці періоди відбувалось підвищення грошового забезпечення позивача, що впливало на визначення індексації (а.с. 95-99).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни, учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 . (а.с.8)

10 липня 2015 року наказом Головного управління МВС України в Донецькій області №217о/с «По особовому складу» звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із постановкою на військовий облік) за п. 64 «б» (через хворобу) капітана міліції ОСОБА_1 (М-008153) - оперуповноваженого сектору карного розшуку Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління, з 17 липня 2015 року, встановивши у липні 2015 року премію у розмірі 54%. Вислуга років на 17 липня 2015 року у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги складає 07 років 11 місяців 09 днів. (а.с.9)

03 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП України в Донецькій області з заявою, в якій він просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2010 року по 17 липня 2015 року, а саме по дату звільнення. (а.с. 10)

07 липня 2020 року ГУНП України в Донецькій області листом №13-66/26/03-2020 ОСОБА_1 повідомлено, що виходячи з асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків ГУМВС України в Донецькій області на оплату праці на 2010-2015 роки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) особам рядового начальницького складу проводилась з дотриманням вимог чинного законодавства та при наявності коштів. (а.с. 11-12)

До відповіді додано розрахункові листки за період з січня 2010 року по серпень 2015 року. (а.с. 13-35)

З розрахункових листів ОСОБА_1 за періоди з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 17 липня 2015 року вбачається, що індексація не була нарахована та виплачена.

Відповідно до листа Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області №133лк від 25 листопада 2020 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року не проводилась, оскільки величина індексу споживчих цін за вказаний період не перевищив 101 відсоток. Також зазначено, що в грудні 2013 року відбулось підвищення грошового забезпечення ОСОБА_1 . Отже, грудень 2013 року вважається базовим місяцем для нарахування індексації ОСОБА_1 . Наступне підвищення грошового забезпечення ОСОБА_1 відбулось у червні 2014 року, який стає базовим місяцем для нарахування індексації в наступних періодах, у зв`язку з чим з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.

Спірним питанням даної справи є наявність у позивача права на індексацію грошового забезпечення за період служби.

В обґрунтування рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення у спірний період служби свідчить про порушення відповідачем вимог діючого законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до ст. 5 Закону № 1282-ХІІ підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно із пунктом 1-1 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

З викладеного вище виходить, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Положеннями Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації, посилання на відсутність фінансування у відповідача є необґрунтованою.

В рішенні Конституційного суду України № N 7-рп/2004 від 17.03.2004 по справі № 1-13/2004 зазначено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України (254к/96-ВР) виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України (254к/96-ВР) перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 N 8-рп/99 (v008p710-99) у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 N 5-рп/2002 (v005p710-02) у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 N 5-рп/2002 (v005p710-02) у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 815/5547/17, від 05 лютого 2020 року по справі № 825/565/17.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення у спірний період служби свідчить про порушення відповідачем вимог Закону від № 1282-XII та Порядку № 1078

Враховуючи висновок про допущення відповідачем протиправної бездіяльності через нездійснення розрахунку та виплати індексації у спірний період, достатнім способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Водночас, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, обов`язку доказування правомірності спірних рішень виконано.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 200/10060/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2021 року.

Судді А.В. Гайдар

Т.Г. Гаврищук Г.М. Міронова