Справа № 420/12024/20
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12024/20

Категорія: 102080000

Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 29 жовтня 2020 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відносить до житлового фонду. Згідно ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. При цьому, відповідно до звіту, виконаного експертом домоволодіння по АДРЕСА_1 можливо експлуатувати, як об`єктів якості житлового будинку. Таким чином, відмова Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 29 жовтня 2020 року є протиправною.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 29 жовтня 2020 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що відповідно до вимог чинного законодавства реєстрації місця проживання можлива лише в житловому будинку, квартирі або в іншому жилому приміщенні, які призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Садовий будинок, в якому фактично позивач хоче здійснити реєстрацію місця проживання, не є житловою будівлею. При цьому, позивач не звертався до уповноваженого органу з заявою про переведення садового будинку у житловий, а тому відповідач правомірно виніс оскаржуване рішення. Також апелянт зазначає про дискреційні повноваження в частині прийняття рішень. Також апелянтом вказано, що внесення змін в Порядок №321, відповідно до яких рішення про переведення садового будинку в житловий є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання, суттєво впливають на вирішення спірних правовідносин.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через представника звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви надано копію договору дарування, інформаційну довідку, довіреність та витяг про реєстрацію довіреності, паспорт громадянина України ОСОБА_1 , довідку про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, квитанцію про сплату адміністративного збору.

Рішенням Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 29.10.2020 року, викладеному у заяві позивача від 29.10.2020 року, у реєстрації місця проживання відмовлено. У рішенні зазначено, що особа не подала необхідних документів або інформації.

Не погодившись із діями відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги з урахуванням позиції Верховного Суду у справах №183/4661/16, № 2340/4673/18, дійшов висновку, що факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому, а тому прийшов до висновку, що приймаючи рішення від 29.10.2020 року про відмову ОСОБА_1 в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради не дотримався справедливого балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настають внаслідок прийняття цього рішення, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

При цьому, вказав, що порушені права позивача, підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР), установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Наведена правова норма є імперативною і не передбачає будь-яких виключень, пов`язаних з неможливістю реєстрації із-за технічних характеристик місця проживання (житла), як то: розміром житла, товщиною стін, якості покрівлі, наявності водо забезпечення, опалювальної системи, електрозабезпечення, каналізації стоків і. т. інше.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок, інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного або ж тимчасового проживання в них.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок за адресою АДРЕСА_1 , Ѕ якого належить на праві власності ОСОБА_2 , має присвоєну поштову адресу, знаходиться в межах м. Одеса, є об`єктом нерухомого майна, який призначений для проживання у ньому.

При цьому, згода на реєстрацію місця проживання позивача, ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 підтверджується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 , яка є співвласницею даного садового будинку (а.с. 10).

Крім того, питання щодо можливості реєстрації місця проживання в садовому будинку за адресою АДРЕСА_1 , було досліджено П`ятим апеляційним адміністративним судом в постанові від 13.10.2020 року по справі № 420/1221/20.

Так, П`ятим апеляційним адміністративним судом в постанові від 13.10.2020 року по справі № 420/1221/20 встановлено, що садовий будинок, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (Ѕ частки дачних будівель та споруд, які в цілому складаються із одного дачного будинку під літерою "Б" та інших об`єктів), має присвоєну поштову адресу, знаходиться в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, зареєстрований як об`єкт нерухомого майна, призначений та придатний для постійного проживання у ньому, відповідає встановленим технічним вимогам та є постійним місцем проживанням позивача. Відповідність садового будинку за вказаною адресою державним стандартам, будівельним нормам і правилам, які пред`являються до житлових будинків, і придатність для постійного (всесезонного) проживання, підтверджується наданою декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, технічним паспортом, звітом, який виконаний експертом Накул О.М. в результаті обстеження будівель, Ѕ частин земельної ділянки та домоволодіння по АДРЕСА_1 можливо експлуатувати як об`єкт в якості житлового будинку.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, який в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідно до ЖК УРСР садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду. Проте, відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації. Необхідно враховувати, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків». Відповідно до цієї правової норми громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, переведення і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки є правом, а не обов`язком власника будинку, що не виключає можливості проживання в такому будинку.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у справах № 826/12955/18 від 31.03.2020 року від 21 вересня 2019 року у справі №183/4661/16 (2-а/183/10/17), від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/4673/18.

Щодо доводів апелянта, що суб`єктом, уповноваженим на прийняття рішення щодо переведення садового будинку в житловий на території міста Одеси є виконавчий комітет Одеської міської ради, а суд не може надавати оцінку вказаним обставинам, колегія суддів звертає увагу, що предметом даної справи не виступає питання щодо переведення садового будинку в житловий, разом з тим судом у межах вимог чинного законодавства надається оцінка придатності житла для постійного проживання в цілях реєстрації місця проживання.

При цьому, як вже зазначалося, чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових, зокрема Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <…> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що докази на підтвердження факту наявності обставин, які відповідно до положень статті 91 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 11 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року № 207 є підставами для відмови в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, в матеріалах справи відсутні.

Стосовно тверджень апелянта, що внесення змін в Порядок №321 (Постанова № 399), відповідно до яких рішення про переведення садового будинку в житловий є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання, суттєво впливають на вирішення спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою КМУ від 13.05.2020 №399, що набрала чинності 29.05.2020, якою внесено зміни до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 №1127 та Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затвердженого Постановою КМУ від 29.04.2015 №321 (далі - Порядок №321), абзац другий пункту 5 Порядку №321 викладено в такій редакції: «Рішення про переведення є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання.»

Як вже зазначалося, Верховним Судом у постанові від 21.08.2019 року по справі №183/4661/16 викладена правова позиція щодо спірних правовідносин, яка полягає у наступному. Суд керується тим, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.

Правова позиція Верховного Суду після набрання чинності Постанови КМУ від 13.05.2020 №399 не змінилась, що підтверджується постановою від 29.07.2020 року по справі №522/6588/17, в якій зазначено, що для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них. Статус нерухомості, вказаний у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно як садовий будинок, не позбавляє такий будинок ознак, притаманних житлу, а тому підтверджує право позивача зареєструвати своє місце проживання в ньому.

Також Верховний Суд вважав за доцільне зауважити, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні зі садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

При цьому, відповідно до звіту, виконаного експертом домоволодіння по АДРЕСА_1 можливо експлуатувати, як об`єкт в якості житлового будинку, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Посилання апелянта на втручання у дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів вважає помилковими, оскільки враховуючи предмет спору та обставини цієї справи, суд першої інстанції сприяв ефективному захисту прав та інтересів позивача, в межах повноважень, визначених процесуальним законом.

Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 29 жовтня 2020 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка не ґрунтується на вимогах закону.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, є справою незначної складності та розглядалася судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради залишити без задоволення

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 21 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова