Справа № 420/1723/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1723/20
Головуючий І інстанції Балан Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Скрипченка В.О., Димерлія О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення 14.05.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області та 3-х осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

02.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області та 3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Куяльницької сільської ради при розгляді його звернення №Ко-457 від 27.01.2020р. про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Куяльницької сільської ради за межами населеного пункту у відповідності із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України за рахунок земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути його звернення №Ко-457 від 27.01.2020р. про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га кожному у власність кожному для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Куяльницької сільської ради за межами населеного пункту у відповідності із п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України, за рахунок земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612 та прийняти рішення по даній заяві з урахуванням правової оцінки наданої судом;

- зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Куяльницької сільської за рахунок одної із земельних ділянок кадастровий номер: :01:001:0612.

- стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на його користь судові витрати, пов`язані із наданням йому правничої допомоги.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2020р. вказаний вище адміністративний позов було залишено без руху.

25.03.2020р. позивач ОСОБА_1 , на виконання вказаної вище ухвали від 10.03.2020р., подав до окружного суду заяву про уточнення своїх позовних вимог та уточнений адміністративний позов, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Куяльницької сільської ради при розгляді його звернення №Ко-457 від 27.01.2020р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Куяльницької сільської ради за межами населеного пункту у відповідності із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України за рахунок земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути його звернення №Ко-457 від 27.01.2020р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га кожному у власність кожному для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Куяльницької сільської ради за межами населеного пункту у відповідності із п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України, за рахунок земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612 та прийняти рішення по даній заяві з урахуванням правової оцінки наданої судом;

- зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Куяльницької сільської за рахунок одної із земельних ділянок кадастровий номер: :01:001:0612;

- стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на його користь судові витрати, пов`язані із наданням йому правничої допомоги.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що Куяльницький сільський голова своїм листом від 06.02.2020р. вих.№Ко-457 неналежним чином розглянув його колективне звернення №Ко-457 від 27.01.2020р. та протиправно і без законних підстав відмовив йому та 4 членам його родини у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їм у власність земельних ділянок загальною площею 2 га кожному.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач ОСОБА_1 18.05.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Інші учасники справи рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року в апеляційному порядку не оскаржили.

11.06.2020 року матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної істанції.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2021 року відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлено наступні обставини справи.

21.12.2018 року наказом ГУ Держгеокадастру в Одеській області №15-7954/13-18-СГ, на виконання розпорядження КМУ №60-р від 31.01.2018р., земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0612 була передана із державної власності у комунальну власність Куяльницької сільської ради (акт прийому-передачі від 22.12.2018р.), однак станом на момент спірних правовідносин ще не зареєстрована сільрадою в комунальну власність.

27.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Куяльницької сільради із колективною заявою (вх.№Ко-457) про надання йому та членам його родини - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612 орієнтовною площею 2 га кожному для ведення особистого сільського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, за межами с.Коси Слобідка.

Однак, 06.02.2020р. Куяльницький сільський голова, за результатами вказаного вище колективного звернення позивача, своїм листом вих.№Ко-457 відмовив ОСОБА_1 у задоволені його колективної заяви. Відмова мотивована тим, що спірна земельна ділянка ще не належить сільській раді на праві комунальної власності, а також необхідністю подачі кожним з членів родини ОСОБА_6 окремої заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю та відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірного рішення відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково необгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави.

Так, згідно із приписами ст.ст.3,4 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, Законом України «Про землеустрій», а також прийнятими відповідно до них іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як передбачено п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно із ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Так, відповідно до положень ст.19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

У відповідності до ч.1 ст.22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Пунктом «а» ч.3 ст.22 Земельного кодексу України, визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч.1 ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частинами 6,7 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів АР Крим. Верховній Раді АР Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, з системного аналізу зазначених вище положень вбачається, що ст.118 Земельного кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, на спірну земельну ділянку, яка розташована на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (за межами с.Коси с.Слобідка, кадастровий номер-:01:001:0612) та була передана ГУ Держгеокадастру в Одеській області (наказ №15-7954/13-18-СГ від 21.12.2018р.) із державної власності у комунальну власність Куяльницької сільської ради (акт прийому-передачі від 22.12.2018р.), одночасно фактично претендують позивач та 4 члена його родини (т.б. 3-і особи по справі).

Як свідчать матеріали справи та вже зазначалося вище, 27.01.2020 року позивач ОСОБА_1 , після отримання на свій запит відповіді сільського голови від 20.01.2020р., звернувся до Куяльницької сільради із колективною заявою (вх.№Ко-457) про надання йому та членам його родини - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612 орієнтовною площею 2га кожному для ведення особистого сільського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, за межами с.Коси Слобідка.

З матеріалів справи встановлено, що до вказаної вище заяви позивач надав до сільради ще графічні матеріали, на яких було зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, копії паспортів та ідентифікаційних номерів кожного із членів родини.

Однак, як вбачається з матеріалів справ, Куяльницький сільський голова, в порушення вимог ст.26 Закону України №280/97-ВР, не виніс вказану заяву на розгляд пленарного засідання сільської ради, та за результатами одноособового розгляду вказаного вище колективного звернення позивача, 06.02.2020р. своїм листом вих.№Ко-457 відмовив ОСОБА_1 у задоволені його колективної заяви.

При чому, як видно зі змісту зазначеного листа-повідомлення сільського голови від 06.02.2020р., підставами для відмови було вказано те, що по-перше, спірна земельна ділянка ще не належить сільській раді на праві комунальної власності, оскільки остання ще не зареєстрована, а по-друге, - необхідністю подачі кожним з членів родини ОСОБА_6 окремої заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки.

Разом з тим, як зазначалося вище, приписи ч.7 ст.118 ЗК України визначають єдиними підставами для відмови у наданні такого дозволу лише тільки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та приписи ч.ч.1,6,7 ст.118 ЗК України, судова колегія вважає викладену в листі від 06.02.2020р. відмову відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки орієнтовною площею 2га для ведення особистого сільського господарства необґрунтованою та протиправною.

Що ж стосується безпосередньо позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Куяльницької сільської ради при розгляді звернення позивача №Ко-457 від 27.01.2020р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність, то останні, на думку судової колегії, задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем, в даному випадку, жодної бездіяльності при розгляді заяви позивача від 27.01.2020р. допущено не було та навпаки, на це його звернення було своєчасно і у встановлений законом строк надано відповідь від 06.02.2020р., яку, в свою чергу, як зазначено вище, судом 2-ї інстанції було визнано протиправною.

Стосовно ж інших позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Куяльницької сільської за рахунок одної із земельних ділянок кадастровий номер - :01:001:0612, то судова колегія також вважає їх необґрунтованими та на цей час не підлягаючими задоволенню, оскільки це є виключно дискреційним повноваженням суб`єкта владних повноважень, в які суд втручатись не може, окрім підстав, передбачених ч.4 ст.245 КАС України, яких, в свою чергу, судом при розгляді даної справи не встановлено.

Отже, за таких обставин, апеляційний суд, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, та діючи з метою ефективного захисту прав, свобод інтересів ОСОБА_1 , приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позивачем позовних вимог та вважає за необхідне захистити його порушене право шляхом визнання протиправною відмову Куяльницької сільської ради від 06.02.2020р. у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого сільського господарства та зобов`язання Куяльницьку сільську раду повторно розглянути заяву позивача від 27.01.2020р. з наданням мотивованого рішення та з урахуванням викладених вище висновків суду.

При цьому, колегія суддів одночасно звертає увагу сторін на те, що надання будь-яким особам дозволів на розроблення відповідних проектів землеустрою є лише первісним етапом процедури відведення земельних ділянок і автоматично не означає в подальшому позитивного рішення органу місцевого самоврядування про затвердження розробленого проекту землеустрою та надання цієї земельної ділянки у власність позивачу.

Щодо решти заявлених позивачем п/вимог, а саме щодо стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на його користь судових витрат, пов`язаних із наданням йому правничої допомоги, які, в свою чергу, суд 1-ї інстанції не тільки не вирішив при розгляді справи по суті, а й взагалі про них не зазначив у своєму рішенні, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду 1-ї інстанції були надані докази нібито понесення ним судових витрат на правничу допомогу, але без визначення їх розміру, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги від 10.10.2019р., укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Опалько О.М., додаток №1 до цього договору, в якому вказано, що пов`язані із розглядом «цивільної» справи (хоча дана справа розглядається в порядку КАСУ) витрати та послуги, які «планується» надати, складають 2300 грн.

Так, як передбачено ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, також слід зазначити й про те, що згідно із ч.5 ст.134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, як видно з матеріалів справи, позивач не дотримався вказаних вище вимог процесуального закону та не надав судам 1-ї та 2-ї інстанцій, ані детального опису наданих послуг та здійснених адвокатом витрат, ані ордер (чи н/довіреність) адвоката на надання правничої допомоги, ані рахунок-фактуру, ані акт приймання-передачі наданих правових послуг, ані звіт про надання правових послуг за договором, ані платіжне доручення чи інший платіжний документ про фактичну сплату цих послуг.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих реально понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, конкретні обставини справи, приписи ч.5 ст.134 і п.2 ч.9 ст.139 КАС України, відсутність ціни позову, несуттєву складність справи, яка розглядалася у спрощеному (письмовому) провадженні (т.б. без участі сторін та їх представників-адвокатів) та, в свою чергу, не мала публічного інтересу, а також приймаючи до уваги відсутність належних доказів, які б підтверджували фактичне понесення позивачем цих витрат, суд апеляційної інстанції проходить до висновку про відсутність на цей час будь-яких законних підстав для задоволення цих вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та грубо порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства, в зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, з метою ефективного захисту порушеного права та діючи в межах доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.2 ст.9 та п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї та прийняти нове - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області від 06.02.2020 року у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Куяльницької сільської ради за межами населеного пункту у відповідності із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України за рахунок земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612.

Зобов`язати Куяльницьку сільську раду Подільського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 №Ко-457 від 27.01.2020р. про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Куяльницької сільської ради за межами населеного пункту у відповідності із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України, за рахунок земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0612 та з урахуванням висновків суду прийняти по ній мотивоване рішення.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19.04.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

О.О. Димерлій