Справа № 420/2082/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2082/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018 у розмірі 339 623 гривень;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2004 № 4.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція позивача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому виплатили компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист» лише 07.12.2020, а звільнення зі служби відбулось 28.09.2018, отже строк розрахунку при звільненні становить з 28.09.2018 по 07.12.2020. Зокрема, 64 робочих дні у 2018 році, 250 робочих днів у 2019 році та 234 робочих дні у 2020 році, всього 548 днів.

Позивач зазначає, що приписами частини 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

(б) Позиція відповідача
09.03.2021 відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов, в якому не визнає заявлених позовних вимог щодо невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, вважає адміністративний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідач зазначає, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не може бути перенесена на інший період, оскільки вона не належить до вищу щорічних відпусток, та не визначена ст. 24 цього ж Закону як додаткова. Таким чином, вказана відпустка є пільгою, гарантована державою.

Відповідач зазначає, що компенсація була виплачена не в день фактичного звільнення через специфічний порядок фінансування всіх військових частин, які не є розпорядниками бюджетних коштів. А також, що позивач рапорт на виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій з 2017 року по час звільнення 28.09.2018 не подавав.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

18.02.2021 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні)

IV. Обставини, встановлені судом
У період з 19.07.2017 по 20.11.2017 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2018 № 238 позивача звільнено з лав Збройних Сил України на підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.09.2018 № 535 у запас відповідно до п.2 ч. 5 ст. 26, пп. «й» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

З 28.09.2018 позивача виключили із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Під час звільнення позивача відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2017 року по 28.09.2018. Тому позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 420/6138/20 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 28.09.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 420/6138/20 07.12.2020 банківська установа виконала платіжне доручення 297 комендатури охорони та обслуговування про перерахування позивачу коштів у сумі 12 534, 75 грн (а.с.20). Тобто, позивачу виплатили компенсацію 07.12.2020, хоча датою звільнення є 28.09.2018.

V. Джерела права та висновки суду.
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 обчислення середньої заробітної плати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється , виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Повертаючись до спірних правовідносин, суд зазначає, що факт невиплати в день звільнення позивачу усіх належних йому сум (грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2017 року по 28.09.2018), не визнається відповідачем з наступних підстав.

Відповідач зазначив про те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не є видом відпустки яка надається щорічно, а є передбаченою законодавством пільгою.

Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20 вважає таке твердження помилковим, з огляду на зміст пункту 12 частини першої статті 12 цього ж Закону, відповідно до якого державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

З огляду на матеріали справи суд встановив, що остаточний розрахунок відбувся, проте несвоєчасно. Таким чином, суд погоджується з аргументом позивача, що затримка виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій з боку відповідача є протиправною. Відтак - позовна вимога визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018 належить до задоволення.

Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018 у розмірі 339 623 гривень суд вирішив, що вона підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

У Постанові від 14.04.2021 Верховний Суд зазначив, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, порівнюючи суму, яка 07.12.2020 була виплачена позивачу та суму середнього заробітку в розмірі 339 623 грн., суд робить висновок, що застосування засобу відповідальності у такому розмірі є очевидно неспівмірним, оскільки він у двадцять сім разів більше від суми, яка належала до своєчасної виплати.

До Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами про виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 28.09.2018 позивач звернувся у липні 2020 року, тобто майже як 2 роки з дня звільнення. На переконання суду, саме зволікання з боку позивача призвели до такого тривалого періоду затримки розрахунку.

Враховуючи даний факт, характер заборгованості, дії позивача та відповідача суд вважає пропорційним та справедливим визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000 грн. Тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку належить до часткового задоволення, зокрема в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2018 по 07.12.2020 включно у розмірі 20 000 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (у редакції чинній станом на момент спірних правовідносин), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пункти 4 та 5 Порядку № 44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Відповідач не заперечує проти позовної вимоги, лише зауважує, що податок нараховується та одразу в повній мірі відшкодовується, тобто просто не стягується з осіб звільнених з служби. Тому, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню.

Таким чином, дослідивши надані до суду матеріали, з огляду на чинне законодавство та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018 є протиправною.

З метою ефективного поновлення прав позивача, суд вирішив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018 та зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. При цьому суд зазначає, що в прохальній частині позову позивач зробив посилання на Постанову Кабінету Міністрів України від 25.01.2004 № 4. Проте в тексті позову позивач робить посилання, як на підставу для обґрунтування своїх позовних вимог на Постанову КМУ від 15.01.2004 № 44. Таким чином, суд робить висновок про зроблену позивачем описку в прохальній частині щодо Постанови КМУ від 25.01.2004 № 4.

VI. Судові витрати
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 28.09.2018 по 07.12.2020 з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 28.09.2018 у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 , , 65012, м. Одеса, вул. Італійський бульвар, 3

Суддя О.Я. Бойко