Справа № 640/15027/20
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 квітня 2021 року

Київ

справа №640/15027/20

адміністративне провадження №К/9901/34071/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Жука А.В.,

Мартинюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 (головуючий суддя - А.В. Літвінова)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020 (головуючий суддя - В.Ю. Ключкович, судді - А.Б. Парінов, О.О. Беспалов)

у справі № 640/15027/20

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора,

Тренінгового центру прокурорів України

про визнання протиправними дій та бездіяльності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Тренінгового центру прокурорів України, в якому просив:

- визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень Офісу Генерального прокурора та бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Тренінгового центру прокурорів України щодо відмови в перепризначенні на посаду і зобов`язати вчинити певні дії, а саме: Офісу Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом перепризначення на відповідну посаду Тренінгового центру прокурорів України, а Тренінговому центру прокурорів України видати наказ про перепризначення ОСОБА_1 на відповідну посаду працівника одного із структурних підрозділів Тренінгового центру;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середнього місячного заробітку на посаді перед звільненням, починаючи з дня звільнення 17.06.2020 і закінчуючи днем поновлення на роботі на відповідній посаді Тренінгового центру прокурорів України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 15.12.2015, відповідно до наказу № 1230к Національної академії прокуратури України за першим трудовим договором ОСОБА_1 призначений на посаду старшого викладача кафедри організації роботи та міжнародного співробітництва в органах прокуратури з подальшим переведенням на посаду старшого викладача відділу підготовки прокурорів з організації роботи в органах прокуратури та викладання професійної етики Національної академії прокуратури України. 19.09.2019 Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про прокуратуру» зокрема, щодо створення на базі Національної академії прокуратури України Тренінгового центру прокурорів України. Кабінет Міністрів України 03.03.2020 постановою № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» постановив ліквідувати Національну академію прокуратури України, а на її базі створити Тренінговий центр прокурорів України. Головою ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України 06.04.2020 ОСОБА_1 видано попередження про вивільнення без пропозиції перепризначення на відповідну посаду працівника одного із структурних підрозділів Тренінгового центру прокурорів України при офісі Генерального прокурора, який створено на базі Національної академії прокуратури України. Наказом від 02.06.2020 № 220к Національної академії прокуратури України з 17.06.2020 позивача звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з організації роботи в органах прокуратури та викладання професійної етики інституту спеціальної підготовки (у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України). Позивач вважає, що його звільнено з грубим порушенням законодавства України про працю, оскільки звільнення проведено без дотримання вимог трудового законодавства, а саме: статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки при вивільненні позивача відповідачами не запропоновано йому іншу посаду і не перепризначено на іншу відповідну посаду до Тренінгового центру прокурорів України. На переконання позивача в дійсності відбулася не ліквідація установи з перепідготовки і підвищення кваліфікації прокурорів - Національної академії прокуратури України, а її реорганізація в порядку правонаступництва. Вважаючи, що відповідачі грубо порушили трудові права позивача, передбачені статтею 43 Конституції України, статтями 40, 42 і 49-2 Кодексу законів про працю України та статтями 6, 14 Закону України «Про зайнятість населення», ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 640/15027/20, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020, клопотання представника Тренінгового центру прокурорів України та Офісу Генерального прокурора задоволено. Закрито провадження у справі № 640/15027/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Тренінгового центру прокурорів України про визнання протиправними дій та бездіяльності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визначено, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про закриття провадження у справі, оскільки справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства, так як позивача звільнено з посади, яка не віднесена до публічної служби, а відносини, що виникли між сторонами, є трудовими.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати повністю та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги позивач вказує, що відмова судів попередніх інстанцій розглядати справу в порядку адміністративного судочинства поставило під загрозу сутність, гарантованого статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Крім того, позивач посилається на неврахування судами статей 222 та 232 Кодексу законів про працю України, відповідно до положень яких безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини.

Згідно частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Частиною першою статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Згідно частини четвертої статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.

З матеріалів касаційної скарги встановлено, що позивач оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, на розгляді цієї справи в порядку адміністративного судочинства наполягав у судах першої і апеляційної інстанцій.

Суд першої інстанції при прийнятті ухвали посилається на правову позицію, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 520/6612/17 (провадження № 11-1196апп18), від 27.03.2019 у справі № 814/2514/17 (провадження № 11-1472апп18).

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

У справі № 520/6612/17 спір між сторонами виник у зв`язку із притягненням позивача, який обіймає посаду інженера виробничого відділення у Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеси Міністерства оборони України, до дисциплінарної відповідальності. Суди першої та апеляційної інстанцій, закриваючи провадження у справі, дійшли висновку, що оскільки спір виник із трудових правовідносин, то він є приватноправовим та має бути вирішений за правилами цивільного судочинства. За результатами перегляду вказаних рішень Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права.

У справі № 814/2514/17 звернення до суду позивача обумовлено звільненням з посади заступника завідувача відділу - завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. За результатами перегляду рішень, ухвалених у справі № 814/2514/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі, оскільки трудова діяльність позивача на посаді, яку він займав, не є публічною службою, тому на такий трудовий спір не поширюється юрисдикція адміністративних судів. За висновком Великої Палати Верховного Суду спір у справі № 814/2514/17 повинен вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Отже, правовідносини, які виникли у справах № 520/6612/17 та № 814/2514/17 та у справі, що розглядається не є подібними, а тому на переконання суду касаційної інстанції правова позиція, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 520/6612/17 (провадження № 11-1196апп18), від 27.03.2019 у справі № 814/2514/17 (провадження № 11-1472апп18) та на яку посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не може бути застосована до спірних правовідносин.

При цьому Велика Палата Верховного Суду не викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що у справі, яка розглядається, позивач оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, що відповідно до частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 640/15027/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 248, 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Справу № 640/15027/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Тренінгового центру прокурорів України про визнання протиправними дій та бездіяльності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Головуючий Ж.М. Мельник-Томенко

Судді А.В. Жук

Н.М. Мартинюк