Справа № 540/452/21
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/452/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністретсва юстиції (м.Одеса), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), що полягає у невиплаті в повному обсязі винагороди старшому державному виконавцю Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 13 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», та п.2 Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця;

- зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) виконати наказ № 2823 від 19.06.2020 про виплату винагороди ОСОБА_1 по виконавчому провадженню № 56583151 в розмірі 74543,82 грн. з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачем забезпечено виконання виконавчого провадження № 56583151 згідно наказу № 916/2010/16 від 08.12.2017, що видав Господарський суд Одеської області про стягнення з ПАТ «Одесавинпром» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області боргу у розмірі 3727191,14 грн. 19.06.2020 року видано наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) № 2823 про виплату винагороди ОСОБА_1 в розмірі 74543,82 грн. Проте винагорода виплачена не була. Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату зазначеної винагороди, однак листом від 02.02.2021 року № 1043/05.1-11 позивачу відмовлено у такій виплаті. Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.02.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження на 16.03.2021 року.

05.03.2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що відповідно до наказу від 19.06.2020 №2823 «Про виплату винагороди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ». Позивачу здійснено виплату винагороди в розмірі 74 543,82 грн. Підставою для прийняття вказаного наказу слугували заява про виплату винагороди старшого державного виконавця Першою Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_1 та подання начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південною міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_2 Водночас, 12.03.2020 набрала чинності постанова КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням винесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину. 18.04.2020 року набрав чинності ЗУ від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено ст. 29, відповідно до якої зазначено: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховується у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у визначеному максимальному розмірі не враховується суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки….». Таким чином, нарахована заробітна плата грошове забезпечення працівників обмежувалося максимальним розміром 47230 грн. на місяць. Враховуючи, що дія рішення Конституційного суду України від 28.08.2020 року у справі № 1-14/2020 (230/20), яким визнано неконституційним положення частини 1 та частини 3 ст. 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на спірний період не розповсюджувався, оскільки прийнято 28.08.2020 року, а нарахування заробітної плати відбулось у червні 2020. У зв`язку із чим проти позовних вимог заперечує, та просить відмовити в повному обсязі.

16.03.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 01.04.2021 року.

31.03.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

01.04.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 13.04.2021 року.

05.04.2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 13.04.2021 задоволено клопотання сторін про подальший розгляд справи в письмовому провадженні без участі сторін.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та заперечення на нього, судом встановлено, що на виконанні у старшого державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного сіжрегіоанльного управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження в № 56583151, яке відкрито на підставі наказу Господарського суду Одеської області від 08.12.2017 року № 916/2010/16 про стягнення з ПАТ «Одесавинпром» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області боргу у розмірі 3727191,14 грн.

27.04.2020 року позивачем відповідно до п.9 ч.1 ст. 39 , ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56583151 з примусового виконання вищевказаного виконавчого документу у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

29.04.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату винагороди у розмірі 74543,82 грн., факт звернення за винагородою та розмір винагороди відповідачем не спростовується.

19.06.2020 року видано наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) № 2823 про виплату винагороди ОСОБА_1 в розмірі 74543,82 грн.

Так як винагорода позивачу виплачена не була, 25.01.2021 року позивач звернувся із заявою до відповідача про виплату такої винагороди.

Листом від 02.02.2021 року № 1043/05.1-11 відповідачем повідомлено позивача, що відповідно до вимог пунктів 2, 12, 13 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 р. № 643, зазначена заява була перевірена та погоджена керівником Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також видано наказ «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » від 19.06.2020 р. № 2823 у сумі 74543,82 грн. (сімдесят чотири тисячі п`ятсот сорок три гривни 82 коп.). Однак, згідно роз`яснення щодо окремих норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (Закон № 553), частина 1 «Щодо обмеження заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ», та відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону № 553 у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (з 01.01.2020- 4723 грн.). Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежувалась максимальним розміром 47 230 гривень на місяць незалежно від того, з якого фонду бюджету (загального чи спеціального) здійснювалась виплата заробітної плати працівникам установи. У зв`язку із встановленими обмеженнями в усіх нарахуваннях, наказ на виплату винагороди у сумі 74543,82грн. не нараховувався та не виплачувався.

Позивач вважаючи таку бездіяльність протиправною звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне: відповідно до ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Відповідно до п. 4 Порядку, фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Механізм виплати винагород державному виконавцю та розміри таких винагород визначено Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розміри основної винагороди приватного виконавця (далі-Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643.

Відповідно до п. 5 Порядку, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа майнового характеру чи фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документу немайнового характеру, за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, має право на виплату винагороди.

Відповідно до п. 6 Порядку, для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються:

реквізити виконавчого документа;

номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження;

повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника;

категорія стягнення за виконавчим документом;

розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень;

перелік виконавчих дій та строки їх проведення;

розрахунок належної до виплати винагороди;

відомості про дотримання критеріїв.

Відповідно до пунктів 9-11 Порядку, заява державного виконавця про виплату винагороди розглядається безпосереднім керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її надходження та за наявності підстав, передбачених пунктами 4 і 5 цього Порядку, погоджується ним із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її надходження повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав відмови.

Під час розгляду заяви державного виконавця про виплату винагороди безпосереднім керівником державного виконавця перевіряються достовірність викладених у заяві відомостей, правильність розрахунку та наявність підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4 і 5 цього Порядку.

Для перевірки наявності підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4 і 5 цього Порядку, керівник державного виконавця використовує дані автоматизованої системи виконавчого провадження.

У разі погодження заяви державного виконавця про виплату винагороди та за умови дотримання критеріїв виплати винагороди керівник органу державної виконавчої служби готує подання про виплату винагороди, визначеної абзацом третім пункту 2 цього Порядку, в якому зазначає розрахунок (розподіл) такої винагороди (далі - подання про виплату винагороди).

Винагорода не виплачується, якщо державного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження, за яким подано заяву про виплату винагороди, або його дії (рішення) чи бездіяльність визнано неправомірними.

Відповідно до пунктів 12-15 Порядку, погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю та у випадку, передбаченому абзацом третім пункту 10 цього Порядку, - подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня подаються для погодження начальнику управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі.

У разі достатності та обґрунтованості підстав для виплати винагороди начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі погоджує заяву про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження.

У випадках, передбачених абзацами четвертим - шостим пункту 2 цього Порядку, начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі або директор Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту у разі погодження заяви державного виконавця та за умови дотримання критеріїв виплати винагороди готує обґрунтовану довідку щодо розподілу винагороди між особами, зазначеними в абзаці п`ятому або шостому пункту 2 цього Порядку (далі - довідка щодо розподілу винагороди).

За відсутності підстав для виплати винагороди заява про виплату винагороди та/або подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження повертаються державному виконавцю та/або керівнику органу державної виконавчої служби з обґрунтуванням підстав відмови.

Під час погодження заяви про виплату винагороди керівники органів державної виконавчої служби проводять за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження перевірку наявності підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4 і 5 цього Порядку.

Безпідставна відмова у погодженні заяви державного виконавця про виплату винагороди або подання про виплату винагороди не допускається.

Державний виконавець, якому повернуто заяву про виплату винагороди, має право повторно подати таку заяву до кінця поточного року після усунення обставин, які стали підставою для її повернення.

Відповідно до п. 16 Порядку, погоджена начальником управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі заява про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня після погодження подаються відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції. На підставі таких заяви і подання видається наказ, в якому зазначаються особи, яким виплачується винагорода, та її розміри.

Відповідно до п. 17-18 Порядку, винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Як встановлено судом, наказом від 19.06.2020 р. № 2823 «Про виплату винагороди ОСОБА_3 , ОСОБА_2 » скеровано виплатити старшому державному виконавцю Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ОСОБА_1 винагороду у розмірі 74543,82 грн.

Підставою для прийняття наказу слугували заяви про виплату винагороди старшого державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ОСОБА_1 та подання начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ОСОБА_2

Так, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату винагороди, крім того, враховуючи, що відповідачем не спростовується розмір винагороди державного виконавця, який встановлений наказом №2823 від 19.06.2020.

Посилання відповідача, що нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежувалося максимальним розміром 47230 грн. на місяць, у зв`язку із введенням карантину, тому винагорода у розмірі 74543,82 грн. позивачу не виплачувалась, судом до уваги не приймається, виходячи із наступного: 12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 на усій території України установлено карантин. Кінцева дата карантину, з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18.04.2020 набрав чинності Закон України від 13.04.2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Так, суд зазначає, що відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 2 ЗУ "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати:

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Як, зазначалось вище оплата праці працівників органів державної виконавчої служби передбачена ст. 13 ЗУ "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень інших органів", відповідно до якої, заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими Законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19 Конституції України.

У рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Так, суд зазначає, що право позивача на винагороду державного виконавця передбачені нормами законодавства України та підтверджені самим же відповідачем власним наказом про виплату цієї винагороди. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позивачу протиправно не було виплачено винагороду на підставі наказу № 2823 від 19.06.2020 року за часткове виконання наказу № 916/2010/16 від 08.12.2017, що видав Господарський суд Одеської області.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілено відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) (, 65007, м.Одеса, вул. Б.Хмельницького, 34) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), що полягає у невиплаті в повному обсязі винагороди старшому державному виконавцю Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) відповідно до вимог ст. 13 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», та п.2 Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця.

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (, 65007, м.Одеса, вул. Б.Хмельницького, 34) виконати наказ № 2823 від 19.06.2020 про виплату винагороди ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) по виконавчому провадженню № 56583151 в розмірі 74543(сімдесят чотири тисячі п`ятсот сорок три), 82 грн. з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) (, 65007, м.Одеса, вул. Б.Хмельницького, 34) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім),00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.К. Василяка

кат. 106020000