Справа № 460/784/21
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2021 року м. Рівне №460/784/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою видачі трудової книжки у розмірі 251723,50грн. За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що у період з 25.08.2016 по 04.12.2017 перебував на посаді селищного голови Смизької об`єднаної територіальної громади Дубенського району Рівненської області. 04.12.2017 відповідно до рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області № 458 «Про дострокове припинення повноважень Смизького селищного голови» з ОСОБА_1 було достроково припинено повноваження на підставі ст. ст. 26, 79 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Оскільки в день прийняття вищезазначеного рішення позивач перебував у відрядженні, то тільки 05 грудня 2017 року, на виконання вимог вищезазначеного розпорядження, позивач передав «матеріальні цінності». Однак, після дострокового припинення повноважень селищного голови, роботодавець в особі органу місцевого самоврядування не повернув належну позивачу трудову книжку, яка залишилась у відповідальної посадової особи. Таким чином, протягом відповідного періоду, а саме починаючи від 04 грудня 2017 року по 24 листопада 2020 року включно, трудова книжка позивача знаходилась у Смизькій селищній раді Дубенського району, тобто у роботодавця, що підтверджується актом селищної ради від 24.11.2020, № 2318/03-15 про передачу трудової книжки. КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Просить позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивачу 05.12.2017 було запропоновано отримати трудову книжку, але останній відмовився, про що складений акт відмови. 14.12.2017 з позивачем проведений повний розрахунок та направлено письмове звернення щодо необхідності отримати трудову книжку. А 01.02.2018 складено акт про подальше зберігання трудової книжки у Смизькій селищній раді як незатребуваної. Отже вини відповідача у тому, що позивач тривалий час не забирав свою трудову книжку немає, тому відсутні підстави для задоволення позову. Окрім цього, відповідач звертає увагу на пропущення позивачем строку звернення до суду та просить залишити позов без розгляду.

10 лютого 2021 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12 квітня 2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 обраний селищним головою Смизької об`єднаної територіального громади з 25.08.2016, що підтверджується рішенням № 1 від 25.08.2016..

Рішенням Смизької селищної ради № 459 від 04.12.2017, повноваження Смизького селищного голови ОСОБА_1 достроково припинені.

04.12.2017 ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у зв`язку із відрядженням, що підтверджується рішенням відповідача № 58 від 01.12.2017.

05.12.2017 ОСОБА_1 були передані відповідачу службовий автомобіль та печатка селищної ради, що підтверджується актами прийому-передачі від 05.12.2017.

05.12.2017 ОСОБА_1 запропоновано отримати трудову книжку, від чого останній відмовився, що підтверджується актом від 05.12.2017.

14.12.2017 року Смизькою селищною радою проведено повний розрахунок із ОСОБА_1 , що підтверджується відомістю про нарахування зарплати за першу половину грудня 2017р., відомістю про зарахування коштів на розрахункові рахунки в системі Ощадбанку від 14.12.2017.

14.12.2017 року т.в.о.голови Смизької селищної ради секретарем Мазурок В.Р. підписано письмове звернення вих. № 1044/03-15 до ОСОБА_1 , із зазначенням, що останньому неодноразово в телефонному режимі повідомлялося про необхідність отримати трудову книжку, яка станом на 14.12.2017 знаходиться в селищній раді, і висловлювалось прохання в найкоротші терміни прибути в селищну раду для отримання трудової книжки.

Вказане звернення зареєстроване в Журналі вихідної кореспонденції Смизької селищної ради 14.12.2017 за № 1044/03-15 і направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 082 від 11.01.2018.

Таке звернення відповідача отримане позивачем 16.01.2018, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.

01.02.2018 року відповідачем складено акт про подальше зберігання трудової книжки у Смизькій селищній раді як незатребуваної.

29.10.2020 ОСОБА_1 подав заяву відповідачу про внесення змін у запис в трудову книжку про його звільнення та видачу такої трудової книжки.

10.11.2020 відповідач листом № 2226/03-15 повідомив позивача про направлення повідомлення про отримання трудової книжки, а також про отримання трудової книжки на підставі особистого звернення позивача.24.11.2020 позивачу видано на руки трудову книжку, що підтверджується актом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд враховує наступне.

Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

За змістом частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5).

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, згідно з якою у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Приписами частини 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, у разі затримки видачі його трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

У свою чергу, середній заробіток працівника за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт «з» пункту 1). Згідно частини 3 пункту 2 Порядку збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, до спірних правовідносин не застосуються положення статті 122 КАС України в частині визначення строку звернення до суду, тому клопотання відповідача про залишення позову без розгляду є безпідставним та задоволенню не належить.

Щодо розгляду спору по суті.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спору).

За приписами п. 4.1. Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Судом встановлено, що позивач в день свого звільнення 04.12.2017 року перебував у відрядженні, а 05.12.2017 відповідачем запропоновано позивачу отримати трудову книжку, від чого останній відмовився.

Наведене підтверджується актом від 05.12.2017 «Про відмову ОСОБА_1 отримати трудову книжку».

14.12.2017 року Смизькою селищною радою проведено повний розрахунок із ОСОБА_1 , що підтверджується відомістю про нарахування зарплати за першу половину грудня 2017р., відомістю про зарахування коштів на розрахункові рахунки в системі Ощадбанку від 14.12.2017.

14.12.2017 року т.в.о.голови Смизької селищної ради секретарем Мазурок В.Р. підписано письмове звернення вих. № 1044/03-15 до ОСОБА_1 , із зазначенням, що останньому неодноразово в телефонному режимі повідомлялося про необхідність отримати трудову книжку, яка станом на 14.12.2017 знаходиться в селищній раді, і висловлювалось прохання в найкоротші терміни прибути в селищну раду для отримання трудової книжки.

Вказане звернення зареєстроване в Журналі вихідної кореспонденції Смизької селищної ради 14.12.2017 за № 1044/03-15 і направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 082 від 11.01.2018.

Таке звернення відповідача отримане позивачем 16.01.2018, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.

01.02.2018 року відповідачем складено акт про подальше зберігання трудової книжки у Смизькій селищній раді як незатребуваної, і лише 24.11.2020 позивач звернувся до відповідача за трудовою книжкою та отримав її, що підтверджується актом від 24.11.2020 № 2318/03-15.

Суд зауважує, що відповідальність, визначена ч. 5 ст. 235 КЗпП України, за затримку видачі трудової книжки, настає лише у випадку наявності вини роботодавця.

Разом з тим, як вбачається із вищевикладеного позивач відмовився 05.12.2017 від отримання трудової книжки. В той же час, у день повного розрахунку 14.12.2017, відповідачем направлено позивачу повідомлення про отримання трудової книжки.

Посилання позивача на те, що такого повідомлення він не отримував спростовується доказами, наявними у справі, зокрема, копією повідомлення про вручення поштового відправлення в якому стоїть особистий підпис позивача про отримання поштового відправлення відповідача 16.02.2017.

Варто зазначити, що зі змісту п. 4.2. Інструкції № 58 вбачається, що обов`язок роботодавця направити працівнику, який не був присутній на роботі, у день його звільнення поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки вичерпується саме надсиланням повідомлення у встановлений п. 4.2. строк, а не отриманням такого повідомлення працівником.

Таким чином, суд уважає, що відповідачем виконано обов`язок щодо надіслання звільненому працівнику поштового повідомлення про необхідність отримати трудову книжку. Обставин, які б свідчили про те, що позивач звертався до відповідача про видачу трудової книжки раніше ніж 29.10.2020 і останній відмовив йому, судом не встановлено, а отже затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, відсутні.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене в його сукупності суд прийшов до висновку, що позивач не довів своїх доводів та посилань, натомість відповідач підтвердив належними та допустимими доказами свої заперечення, тому позовна заява задоволенню не належить.

Підстави для відшкодування судового збору у відповідності до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою видачі трудової книжки у розмірі 251723,50грн відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) Позивач - ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

2) Відповідач - Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області

(35680, Рівненська обл., Дубенський р-н, смт. Смига, вул. Б.Хмельницького, 37, ).

Суддя Т.О. Комшелюк