Справа № 640/4303/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2021 року м. Київ №640/4303/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування пункту 7 Наказу від 23.01.2020 №26,

поновлення на посаді,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, в якій просить суд (з урахуванням заяви про відмову від позову в частині пункту 5 прохальної частини позовної заяви):

- визнати недійсним та скасувати пункт 7 § 3 наказу Міністерства оборони України по особовому складу від 23.01.2020 №26;

- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на військовій службі. Як особу офіцерського складу Збюройних Сил України, який відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі;

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Міністерства оборони України по особовому складу від 23.01.2020 №26 (далі - Наказ) позивача на підставі пункту 18 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ та пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232- XII звільнено з військової служби у запас за пп. «г» у зв`язку із скороченням штатів або проведенння організаційних заходів - у разі неможливості їх використаня на службі (п. 7 § З Наказу).

Разом із тим, на думку позивача, його звільнення з військової служби є неправомірним та незаконним та стало підставою для наступного його звільненя з займаної посади в органах військової прокуратури. На думку позивача, відповідач порушив норми Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», Закону України «Про прокуратуру», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, норм КЗпП України та інших, а тому позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 640/4303/20. Також вказаною ухвалою від Міністерства оборони України витребувано належним чином завірені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 26.03.2020 від Міністерства оборони України (надалі - відповідач-1) надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив про те, що з метою виконання вимог ухвали суду Юридичним департаментом Міністерства оборони України було підготовлено та направлено лист на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 та Печерського районного комісаріату з вимогою надати до суду наленим чином завірені копії особової справи позивача.

Відповідач проти позову заперечував та у відзиві на позовну заяву, серед іншого, вказує, що у Міністерстві оборони України так і у Збройних Силах України, як станом на 2015 рік, так і станом на 2020 рік, необхідності у професійних послугах ОСОБА_1 не було так і не має. Призив із запасу позивача було здійснено виключно за клопотанням та для потреб Головної військової прокуратури. Позивач по справі на військовій посаді у апараті Міністерства оборони України та Збройних Сил України не призначався та відповідно військову службу на них (посадах) не проходив. Наказ Міністерства оборони України по особовому складу від 23.01.2020 №26 виданий у межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством. В задоволенні пред`явленого адміністративного позову до Міністерства оборони України, на думку відповідача-1, слід відмовити, оскільки він є необгрунтованим та доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи.

Від позивача до суду 14.04.2020 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній вважає, що доводи відповідача-1, які викладені у відзиві, не спростовують аргументів та тверджень позивача стосовно суті позовних вимог. У відповіді на відзив позивачем наголошено на тому, що співбесід з позивачем ОСОБА_2 не проводив, фотокопії паперів, які долучені до листа ОСОБА_3 ,. позивач підписував у кабінеті відділу кадрів Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України у присутності співробітника відділу кадрів ГПУ Сергійчука С.О., який безпосередньо і виготовляв проекти документів. Як зазначив позивач, рапорт та співбесіда підписувались в масовому порядку без додержання норм чинного законодавства та в умовах фактично відданого усного наказу командування про обов`язковість такого підпису під цими документами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2020 суд ухвалив розгляд адміністративної справи №640/4303/20 проводити в порядку загального позовного провадження, у зв`язку з чим призначено підготовче засідання.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2020 витребувано від:

- Печерського районного у місті Києві військового комісаріату належним чином завірені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 ;

- Офісу Генерального прокурора довідку про розмір грошового забезпечення за посадою, яку обіймав ОСОБА_1 перед звільненням зі служби, враховуючи всі складові грошового забезпечення.

На виконання вимог ухвали суду від 27.05.2020 Офісом Генерального прокурора подано до суду довідку про розмір грошового забезпечення за посадою, яку обіймав ОСОБА_1 перед звільненням зі служби від 11.06.2020 №21-823зп.

У підготовчому засіданні 22.06.2020 суд ухвалив залучити в якості відповідача-2 Офіс Генерального прокурора.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 17.08.2020 у зв`язку з усним клопотанням представника відповідача-2 розгляд справи відкладено.

У судовому засіданні 21.09.2020 після надання пояснень учасниками справи стосовно спірних правовідносин судом оголошено перерву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2020 зупинено провадження у справі №640/4303/20 до ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі №1-4/2020 (116/20).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2020 скасовано, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді, направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2021 поновлено провадження у справі №640/4303/20 призначено судове засідання.

Під час судового розгляду справи судом оголошувались перерви та розгляд справи відкладався у відповідності із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні 15.02.2021, враховуючи надходження клопотань від представників сторін, суд ухвалив здійснити подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства оборони України від 19.11.2015 року №926 зі старшим лейтенантом запасу ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років та відряджено до Генеральної прокуратури Укроаїни із залишення на військовій службі для призначення на відповідну посаду зі штатно-посадовою категорією «полковник юстиції» та в порядку переатестації присвоєно військове звання «підполковник юстиції».

Наказом Генеральної прокуратури України від 30.11.2015 року № 594-вк ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та призначено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної Прокуратури України.

Позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції протягом 2015- 2016 років, неодноразово направлявся в зону бойових дій, нагороджений державною нагородою - ОСОБА_4 , стаж роботи в органах прокуратури складає більше 19 років.

Як встановлено судом, позивач написав рапорт Генеральному прокурору від 16.01.2020, в якому просив звільнити його з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

З позивачем було проведено розрахунок вислуги років військовослужбовця на пенсію станом на 10.01.2020, з яким він ознайомився під підпис 16.01.2020.

Заступником Генерального прокурора з позивачем 20.01.2020 було проведено бесіду з приводу звільнення у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів із складанням аркуша бесіди, який доведено під підпис до позивача. Відповідно до аркуша бесіди позивач висловив прохання (побажання) звільнитися з лав Збройних Сил України, проти звільнення з військової служби у Збройних Силах України не заперечував, бажання проходити службу у військовому резерві не висловив, просив направити його на облік до Печерського районного у місті Києві військового комісаріату, претензій до порядку та терміну подання до звільнення не має.

Відділом роботи з кадрами Головної військової прокуратури Генеральної Прокуратури України було підготовлено подання на звільнення від 20.01.2020. Подання було підписано заступником Генерального прокурора та надано з відповідним супровідним листом від 20.01.2020 №06/1/1-132 вих.№20 з додатками до Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

Згідно з пунктом 7 § 3 наказу Міністерства оборони України по особовому складу від 23.01.2020 №26 підполковника юстиції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні Генерального прокурора, колишнього прокурора першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях шодо основ національної безпеки, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури, відповідно до п. 18 р. II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ та п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) звільнено з військової служби у запас за пп. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенння організаційних заходів).

Наказом від 29.01.2020 №404-ц ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні Генерального прокурора, з 04.02.2020 звільнено з військової служби у запас відповідно пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенння організаційних заходів), виключено з списків складу Головної військової прокуратури Генеральної рокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено його особову справу до Печерського районного у місті Києіа військового комісаріату.

Вважаючи, що у відповідачів не було правових підстав для звільнення позивача із займаної посади у зв`язку з протиправністю оскаржуваного наказу від 23.01.2020 №26 в частині, останній звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус Міністерства оборони України визначається положенням «Про Міністерство оборони України» затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (далі - Положення №671). Міністерство оборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва. Міністерство оборони України є органом військового управління у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Відповідно частини першої статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерство у межах своїх повноважень на виконання Конституції і законів України, актів президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Відповідно до пункту 8 Положення №671 накази Міністерства оборони України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим органами місцевого самоврядування підприємствами установами і організаціями незалежно від форм власності і громадянами.

Згідно пункту 27 частини другої статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та підпункту 20 пункту 10 Положення № 671 міністр, як керівник Міністерства підписує накази Міністерства.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військовому званні військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, переатестація осіб, які мають спеціальні звання або класні чини, для присвоєння військових звань здійснюються в порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, положеннями про проходження військової служби, положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві. Військові звання присвоюються довічно.

Відповідно до частини десятої статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних закладів освіти для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних закладах освіти, затверджується Президентом України.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають встановленим вимогам проходження військової служби.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні,зокрема, для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Статтею 46-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції на момент виникнення правовідносин) зазначалось, що військовими прокурорами і слідчими призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту. В окремих випадках за наказом Генерального прокурора України на посади прокурорів та слідчих військових прокуратур можуть бути призначені особи, які не є військовослужбовцями і не перебувають у запасі та відповідають вимогам статті 46 цього Закону. Військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами затверджений указом Президента України від 22.09.2014 року №737/2014.

За приписами пункту 9 положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі - Положення №1153/2008) військовослужбовці можуть бути відповідно до закону прикомандировані до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим або місцевих рад із залишенням їх на військовій службі. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі.

Як свідчать матеріали справи, сторонами не заперечується проходження позивачем військової служби на посадах офіцерського складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (прокурор першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях шодо основ національної безпеки, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури).

25.09.2019 набув чинності Закон України №113-ХІ від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Законом №113-ІХ внесено зміни до Закону України «Про прокуратуру», а саме виключено пункт 4 статті 7, який передбачав існування в системі прокуратури України військових прокуратур; пункт 4 статті 8, стосовно утворення в Генеральній прокуратурі України Головної військової прокуратури.

Відповідно до пункту 6 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Позивач, обґрунтовуючи вимоги даного адміністративного позову, зазначає, що положення Закону №113-ІХ позбавляють його прав та гарантій, визначених КЗпП України, а також неузгоджуються зі ст.ст. 8, 22, 24, 44, 48 Конституції України.

В той же час, суд критично оцінює усі наведені вище твердження позивача, як підставу для задоволення даного адміністративного позову, оскільки мотиви, якими він обґрунтовує протиправність та скасування пункту 7 § 3 наказу Міністерства оборони України по особовому складу від 23.01.2020 №26, фактично свідчать про його незгоду із положеннями Закону №113-ІХ, які, на його думку, порушують права та гарантії позивача, що визначені Конституцією України.

Разом із тим, суд звертає увагу позивача на ту обставину, що положення Закону №113-ІХ на день ухвалення рішення у вказаній справі є чинними та неконституційними у встановленому законом порядку, не визнавались.

З аналізу наведених вище норм Закону №113-ІХ вбачається, що у результаті реформування Генеральної прокуратури України ліквідовано Головну військову прокуратуру, що стало підставою для скорочення посади позивача.

Пп. 59 п.4 Положення № 671 встановлено, зокрема, що Міноборони відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, визначає перелік та форму документів, на підставі яких оформляються накази по особовому складу.

Відповідно до пункту 1.5. розділу 1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої Наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) для встановлення, зміни або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, установах, організаціях, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти (далі - військові частини), оформляються такі документи: Подання, рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі , План переміщення військовослужбовців на посади - на всіх військовослужбовців, крім тих, які проходять строкову військову службу, щодо призначення на посади, переміщення, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік, направлення у складі військових підрозділів для участі у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки як національний контингент, як національний персонал, що не входить до складу національного контингенту, до багатонаціональних органів військового управління, до закордонних дипломатичних установ України й інших міжнародних організацій, для проходження служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України, відрядження до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи місцевих рад із залишенням на військовій службі, а також подання на громадян при прийнятті на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

Згідно з пунктом 2.13 розділу II Інструкції № 170 про припинення (розірвання) контракту за наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «ґ», «ж», «к» пункту 1, а в особливий період (крім строку проведення мобілізації та періоду дії воєнного стану) за підставами, передбаченими підпунктами «г», «й» та «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовець повідомляє командування військової частини рапортом на звільнення з військової служби. Протягом строку проведення мобілізації та періоду дії воєнного стану звільнення з військової служби за бажанням військовослужбовця не проводиться.

Відповідно до підпунктів «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: г) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі.

Пунктом 12.1 розділу XII Інструкції №170 визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення.

Відповідно до абзацу сьомого підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (крім строку проведення мобілізації) до введення воєнного стану - на підставах, передбачених частинами другою, третьою, пунктом 1 частини четвертої, пунктом 2 частин п`ятої і шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до генерал-полковника (адмірала) включно за всіма підставами - Міністром оборони України.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За приписами абзацу 1 пункту 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Представником відповідача-1 наголошено на тому, що у Міністерстві оборони України та і у Збройних Силах України, як станом на 2015 так і 2020 роки необхідності у послугах ОСОБА_1 не було та не має. Призив із запасу позивача було здійснено виключно за клопотанням та для потреби Головної військової прокуратури.

Як зазначено позивачем, внаслідок психологічного тиску, який здійснювався керівництвом Офісу Генерального прокурора, його вимусили написати рапорт про звільнення з військової служби на ім`я Генерального прокурора, обумовлюючи це необхідністю вчинення таких дій для переведення на посаду в Офіс Генерального прокурора у зв`язку з ліквідацією військової прокуратури.

Суд відхиляє такі доводи оскільки матеріали справи жодних належних доказів, які б підтверджували той факт, що позивач, підписуючи рапорт на звільнення та аркуш бесіди діяв не з власної ініціативи, не містять. Позивачем не доведено, що написання рапорту на звільнення та аркушу бесіди було вчинено під тиском її подання та не відповідало його внутрішній волі. При цьому, позивач не був обмежений у праві відкликати цей рапорт з моменту написання у будь-який спосіб, зафіксований належним чином, та не подавав відповідних заяв до правоохоронних органів щодо порушення його прав, що ним під час розгляду справи не заперечувалось.

Разом з тим, з аркушу бесіди від 20.01.2020 вбачається, що позивач був з ним ознайомлений в той самий день, будь яких заперечень, які б свідчили про те, що на момент його підписанання останній не бажав звільнятися з військової служби матеріали справи не містять.

Згідно аркушу бесіди від 20.01.2020 позивачем повідомлено про бажання звільнитися з військової служби та з лав Збройних Сил України, претензій до порядку та терміну подання до звільнення не має, рішення щодо терміну подання до звільнення прийнято у встановлені строки.

Інших доказів наявності у позивача будь-яких підстав, які б суперечили позиції, викладеній в аркуші бесіди від 20.01.2020, до суду не надано.

Щодо посилань позивача на відсутність в рапорті на звільнення дати звільнення суд зазначає, що відсутність дати звільнення, як і дати її написання, не робить такий рапорт недійсним.

Наведена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 554/6423/17.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем при виданні оскаржуваного Наказу, цілком обґрунтовано визначено підставу відповідно до пункту 18 pоздлу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ та пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ звільнення позивача з військової служби у запас за пп. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенння організаційних заходів), які, як уже зазначалось судом вище, є чинними та неконституційними не визнавались.

Вищенаведене свідчить, що пункт 7 § 3 наказу Міністерства оборони України по особовому складу від 23.01.2020 №26 є таким, що прийнятий у межах, спосіб та порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування, на переконання суду, відсутні.

Частиною першою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, питання щодо судових витрат вирішенню не підлягає.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.