Справа № 520/1122/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 квітня 2021 року справа № 520/1122/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцева О.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лозівської міської ради Харківської області, третя особа: Міськрайонне Управління у Лозівському районі та м. Лозовій Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Цередарівський старостинський округ Лозівської міської ради Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги (з урахуванням уточнень) про: 1) визнання протиправною відмови Лозівської міської ради Харківської області у виділенні в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) за рахунок земель запасу; 2) зобов`язання Лозівської міської ради Харківської області на виконання вимог ст.5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» прийняти рішення щодо виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості), на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.04.2018 року, яким визнано право власності за ОСОБА_1 на земельну частку (пай) серії ХР №0221403, виданого згідно рішення Лозівської районної державної адміністрації від 16.04.1997 року, серії ХР № 0221403 на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом за правом пред`явлення.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що відмова органу місцевого самоврядування є протиправною, адже вчинена за відсутності визначених законом підстав.

Відповідач, Лозівська міська рада Харківської області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Міська рада), у відзиві на позов повідомила, що державою до органу місцевого самоврядування не передано жодного документу стосовно розпаювання земель колективної власності. Зокрема, відсутні карти роздержавлення, на яких зображено місце розташування земель колективної, комунальної та державної власності. Наголосила, що землями запасу розпоряджається орган місцевого самоврядування, а резервним фондом- виключно територіальний орган Держгеокадастру. При цьому, відповідач вважає, що вирішення питання виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) за рахунок земель запасу або резерву можливо за рішенням суду. При вирішення спору покладається на розсуд суду.

Третя особа, Міськрайонне управління у Лозівському районі та м. Лозовій Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, правом подання пояснень щодо позову не скористалась, від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшли пояснення про те, що Міськрайонне управління у Лозівському районі та м. Лозовій Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не є самостійною юридичною особою в розумінні положень Цивільного кодексу України.

Третя особа, Царедарівський старостинський округ Лозівської міської ради Харківської області, правом подання пояснень не скористалась.

Позивач правом подання відповіді на відзив не скористався.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.04.2018р. по справі №629/1481/18 було задоволено позов ОСОБА_1 до Територіальної громади Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області, третя особа Лозівська державна нотаріальна контора Харківської області, про встановлення факту родинних відносин, факту приналежності правовстановлюючого документа та визнання права власності в порядку спадкування в повному обсязі.

Встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 уродженка м.Лозова Харківської області, є рідною онукою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено факт приналежності правовстановлюючого документу, а саме: сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0221403 на право на земельну ділянку (пай) розміром 7,68 умовних кадастрових гектарів в КСП "Жовтень" згідно рішення Лозівської районної державної адміністрації від 16.04.1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) за сертифікатом серії ХР №0221403, виданим згідно з рішенням Лозівської РДА Харківської області від 16.04.1997р. ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом за правом пред`явлення.

Обставини виконання цього рішення суду (у тому числі і стосовно дотримання строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання) учасниками справи у межах даного спору до уваги не брались, а тому окружним адміністративним судом не вивчаються, не досліджуються і не оцінюються.

Заявником до матеріалів справи наданий лист від 09.09.2020р. вих. №199 за підписом в.о. старости Царедарівського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області, в якому зазначено, що на лист від 01.09.2020р. за вх. № 248-04.09.2020р. повідомляється про відсутність можливості виділити земельну частку (пай), так як на території старостинського округу вільні розпайовані земельні частки (паї) з земель колективної власності КСП «Жовтень» відсутні.

З відповіді від 29.09.2020р. за вих. №С-997 за підписом заступника Лозівського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради вбачається, що на заяву позивача від 10.09.2020 року щодо вирішення питання виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки (паю) на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області повідомляє про те, що на території Царедарівського старостинського округу відсутні землі, які належали КСП "Жовтень», про що повідомлялося у попередній відповіді, згідно з чинним законодавством виділити її можливо лише за рішенням суду за рахунок інших земель.

09.11.2020р. адвокат заявника звернувся з адвокатським запитом до Міськрайонного управління у Лозівському районі та м.Лозовій Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з питання надання інформації щодо наявності та кількості земель запасу та резервного фонду на території Царедарівського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області.

Відповідь на цей адвокатський запит була надана листом від 18.11.2020р. вих.№29-20-0.23,041-376/124-20 за підписом начальника Міськрайонного управління і полягала у сповіщенні про неможливість надання інформації про наявність земель. Крім того, цим же листом було повідомлено, що наказом Головного управління Держгеркадастру у Харківській області від 27.11.2019 року № 12826-СГ (зі змінами, внесеними наказом від 20.04.2020 року №8412-СГ) землі сільськогосподарського призначення державної власності, в тому числі які розташовані на території Царедарівського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області, передано Лозівській міській об`єднаній територіальній громаді у комунальну власність.

30.11.2020 року адвокат позивача звернувся у спосіб подання адвокатського запиту до Голови Лозівської міської об`єднаної територіальної громади з питання надання інформації щодо наявності та кількості земель запасу та резервного фонду на території Лозівської міської ОТГ, а також з проханням вирішити питання про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки (паю) на території Лозівської міської ОТГ на виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.04.2018 року, яким визнано право власності за ОСОБА_1 на земельну частку (пай) серії ХР №0221403, виданого згідно рішення Лозівської районної державної адміністрації від 16.04.1997 року, серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом за правом пред`явлення.

Відповідь на цей адвокатський запит була надана листом від 04.12.2020р. вих. №6469/02-13-10 за підписом секретаря Лозівської міської ради Харківської області і полягала у сповіщенні про можливість вирішення питання виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) за рахунок земель запасу або резерву можливо за рішенням суду.

Не погодившись із правомірністю вчиненої Міською радою відмови, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті і перевіряючи відповідність закону діяння владного суб`єкта, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі установлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Статтями 140-146 Конституції України визначені конституційні засади функціонування місцевого самоврядування в Україні, котрі деталізовані у приписах Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так, відповідно до ст.1, ст.5, ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ст.ст.12, 51, 53, 541 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органами місцевого самоврядування є, зокрема: 1) сільські, селищні, міські ради; 2) виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи; 3) міський, селищний сільський голова як головна посадова особа територіальної громади; 4) староста.

Звідси слідує, що орган місцевого самоврядування - рада, виконавчий комітет ради та виконавчі органи ради і міський, селищний, сільський голова є різними окремими та незалежними суб`єктами владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України.

Матеріали справи не містять жодних доказів звернення заявника саме до Міської ради.

З огляду на приписи наведеної норми закону звернення до Лозівського міського голови не може бути ототожнено із зверненням до Міської ради.

За загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України рішенням суб`єкта владних повноважень є письмовий акт, дією суб`єкта владних повноважень є вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, а бездіяльністю є ухилення від виконання обов`язку.

При цьому, дія владного суб`єкта може втілюватись і у вигляді письмової (листа) чи фактичної відмови, котрі за змістом, формою, способом реалізації повноваження не є рішенням, але створюють перешкоду у реалізації суб`єктивного права заявника.

Згідно з ч.1 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Оскільки заявник до Міської ради не звертався, Міська рада питання про виділення позивачу в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) за рахунок земель запасу на сесії не вирішувала, то відсутні підстав для висновку про вчинення міською радою будь-якої відмови взагалі.

Продовжуючи розгляду справи, суд зважає, що відповідно до п.8 Розділу Х Земельного кодексу України члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Згідно з ч.5 статті 25 Земельного кодексу України, особи, зазначені у частині 1 цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що однією з підстав набуття права власності на земельну ділянку є виділення в натурі (на місцевості) належної земельної частки (паю) громадянам з кола працівників та пенсіонерів державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, інших установ та організацій.

Частинами 10 та 11 ст.25 Земельного кодексу України визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

До компетенції районних державних адміністрацій, у відповідності до частини 3 статті 122 Земельного кодексу України, належать повноваження з передачі земельних ділянок державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

За приписами ч. 4 вказаної норми, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, зазначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, кожен громадянин позначеної вище категорії має гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) за рахунок землі, що припадає на пай у межах земель, виділених у користування сільськогосподарських підприємств, інших установ та організацій, а у разі відсутності такої землі - із резервного фонду земель державної або комунальної власності.

У свою чергу, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками регулює Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Зазначений закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земельних часток (паїв) за відповідними сертифікатами на землю, що належала на праві колективної власності колективними сільськогосподарським підприємствам тощо.

Так, згідно з частинами 1 та 2 ст.3 вказаного Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

У ч. 1 ст. 9 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" вказано, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

З наведеного слідує, що питання з приводу розмежування компетенції районних державних адміністрацій та центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (територіальних органів) у розпорядженні земельними ділянками державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту, відносно реалізації права громадянина на одержання у власність земельної ділянки за рахунок земельної частки (паю) має поза розумним сумнівом спірний характер.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 16.05.2019р. по справі №814/690/18 на етапі, коли землі колективної форми власності колишнього КСП ще не розподілені в повному обсязі, у разі якщо такі землі знаходяться за межами населеного пункту, то питання особі належної їй земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Лише у випадку відсутності необхідної землі колективної власності така земля виділяється із земель державної або комунальної власності органами, визначеними ст.122 Земельного кодексу України.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли громадянин має обґрунтовані очікування сподіватись на те, що органи державної виконавчої влади досягнуть прийнятної домовленості про порядок реалізації владних управлінських функцій в частині створення резервного фонду земель державної власності належного розміру та розпорядження землями цього фонду у цілях виконання приписів ст.25 Земельного кодексу України.

Частиною 4 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013 р., розмежовано землі державної та комунальної власності в Україні. Пунктом 6 визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Згідно з п.п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області (Затверджено Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 р. № 333, далі за текстом - Положення №333) Головне управління Держгеокадастру відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (п. 3 Положення №333).

Із аналізу наведених правових норм слідує, що у випадку визнання права на земельну частку (пай) за рішенням суду із земель державної власності, відповідні рішення уповноважений приймати територіальний орган центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.

У силу положень ч.5 ст.242 КАС України та правового висновку постанови Верховного Суду від 14.08.2018р. по справі №813/664/15 саме таке розуміння змісту наведених норм слід визнати правильним.

За матеріалами справи вбачається, що листом від 09.09.2020 року за вих. №199вих за підписом в.о. старости Царедарівського старостинського округу заявнику надано відповідь про те, що виділення в натурі земельної частки (паю) неможливе, так як на території старостинського округу вільні розпайовані земельні частки (паї) з земель колективної власності КСП «Жовтень» відсутні.

Ці ж самі міркування містяться і у листі виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області відповіддю від 29.09.2020р. за вих. №С-997.

При цьому, матеріали справи не містять доказів розподілу земельних ділянок у межах КСП «Жовтень», проведеного між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) відповідно до положень ч.1 ст.9 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Проте, позивачем вказані волевиявлення в.о. старости Царедарівського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області та Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області у межах даної справи не оскаржуються.

Крім того, суд враховує, що відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 №122 «Порядку організації робіт та методика розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Проте, доказів прийняття сільською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування відповідного проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду, до суду не надано.

В свою чергу, матеріалами справи не підтверджено звернення позивача до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з питанням про виділення відповідної земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за відсутності необхідної землі колективної власності.

Звернення з адвокатським запитом від 09.11.2020р. до Міськрайонного управління у Лозівському районі та м.Лозовій Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з питання надання інформації щодо наявності та кількості земель запасу та резервного фонду на території Царедарівського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області не може бути кваліфіковано у якості належного звернення до компетентного органу публічної адміністрації з питання саме виділення відповідної земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Суд також бере до уваги, що лист секретаря Лозівської міської ради Харківської області від 04.12.2020 року за вих. № 6469/02-13-10 є відповіддю на адвокатський запит від 30.11.2020 року з питання надання інформації стосовно земель запасу та резервного фонду на території Лозівської міської ОТГ, а питання виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) за рахунок земель запасу або резерву можливо за рішенням суду.

Однак, за визначенням ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Таким чином, адвокатський запит за своєю суттю призначений для отримання необхідних адвокату в інтересах клієнта копій документів, а не для порушення процедури виділення будь-яких земельних ділянок.

У силу висновків постанови Верховного Суду від 16.01.2019р. по справі №686/23317/13-а адвокатський запит може бути спрямований не лише до суб`єктів владних повноважень, але й до будь-якої юридичної особи з метою отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту.

Під час розгляду справи судом достеменно встановлено, що адвокатом ОСОБА_3 було скеровано адвокатський запит від 30.11.2020р. не до Міської ради, а до Голови Лозівської міської об`єднаної територіальної громади на підставі договору про надання правової допомоги від 04.11.2020 року, укладеному з Стіхіною Т.М.

До адвокатського запиту, зокрема, додано копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер на представництво інтересів.

Отже, названий адвокатський запит подано адвокатом Науменко В.В. в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому не може вважатися належним зверненням зацікавленої особи з питання виділення земельної ділянки (паю) на території Лозівської міської ОТГ.

З огляду на викладене, наведені заявником доводи протиправності оскаржуваної відмови Міської ради не можуть бути визнані судом обгрутованими у зв"язку із відсутністю події вчинення Міською радою відмови та відсутністю події надходження на розгляд Міської ради належного звернення зацікавленої особи з приводу виділення земельної ділянки у натурі, до кола яких адвокатський запит не належить.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах за вимогою про скасування рішення владного суб`єкта не знайшов своє підтвердження, що є визначеною процесуальним законом обставиною для відмови у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи доводи сторін, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 р. по справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 р. по справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 р. по справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. по справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. по справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), згідно з якою право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя О.В.Старосєльцева