Справа № 640/31455/20
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м. Київ № 640/31455/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в

Київській області

треті особи 1) Державна судова адміністрація України;

2) Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві;

3) Головне управління Державної казначейської служби України у Київській

області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди у розмірі 45 705,09 грн.

Посилаючись на низку положень Конституції України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та у взаємозв`язку з цим, - на Рішення Конституційного Суду України: від 28.08.2020 (№ 10-р/2020) у справі № 1-14/2020(230/20) відносно того, що суми невиплаченої суддівської винагороди внаслідок дії обмеження мають бути компенсовані відповідними виплатами; на низку інших Рішень КСУ, а також на Європейську хартію про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року (пункт 6.1), Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи від 13.10.1994 р. № (94)12 та від 17.11.2010 р. № (2010)12, на Монреальську універсальну декларацію про незалежність правосуддя від 1983 р., позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті йому суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Щодо суми стягнення, позивач надає довідку щодо невиплаченої суддівської винагороди, що підлягає стягненню у зв`язку з допущенням відповідачем протиправної бездіяльності, згідно якої заборгованість по виплаті суддівської винагороди складає 45 705,09 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві відповідач визнає, що відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, а згідно ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12 березня 2020 року було встановлено карантин.

Додає, що Верховною Радою України 13.04.2020 прийнято Закон України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон № 553-ІХ), який опубліковано в газеті "Голос України" від 17.04.2020 № 68 (7325) та набрав чинності 18.04.2020.

Звертає увагу, що відповідно до частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

26 січня 2021 року до суду від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшло клопотання про залучення до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області перебуває на розрахунково-касовому обслуговуванні в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Київській області.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року залучено до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

19 лютого 2021 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшли пояснення Державної судової адміністрації України, в яких третя особа заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні.

25 лютого 2021 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 340/1916/20, яка перебуває на розгляді у Верховному Суді. Відповідач зазначає, що предметом спору у справі №340/1916/20 є подібні правовідносини до правовідносин у справі № 640/31455/20.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд має право зупинити провадження у справі в разі розгляду типової справи і оприлюднення повідомлення Верховного Суду про відкриття провадження у зразковій справі - до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі.

В даному випадку, адміністративна справа № 340/1916/20 не визначена Верховним Судом як типова, відтак підстави для зупинення провадження у справі № 640/31455/20 відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач зазначає, що є суддею Вишгородського районного суду Київської області. Призначена на цю посаду Указом Президента України № 926/2002 від 14 жовтня 2002 року в межах п`ятирічного строку та надалі постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 296-VI - обрана на посаду судді безстроково.

Так, у даному випадку учасниками справи не спростовуються та не заперечуються обставини призначення позивача на посаду судді, обрання позивача на посаду судді безстроково, перебування на адміністративній посаді. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, а відтак є встановленими.

При цьому, судом враховується, що відповідачем та третьою особою не заперечуються арифметичні розрахунки позивача щодо розміру недоотриманої суддівської винагороди внаслідок застосування наведених вище обмежень.

Позивач продовжує перебувати на посаді судді та здійснює повноваження судді.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу для судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональні коефіцієнти, зокрема, 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У даному випадку цей коефіцієнт застосовується до позивача.

Також суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року 553-IX (далі - Закон № 553-IX), який набрав чинності 18.04.2020, було внесено до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ) шляхом його доповнення, зокрема, статтею 29 наступного змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки" (ч. 1).

Крім того, відповідно до ч. 3 цієї статті обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні, крім іншого, суддівської винагороди.

Як вже зазначалося, Закон № 553-IX набрав чинності 18.04.2020 і саме з цієї дати відповідачем здійснювались нарахування та виплата суддівської винагороди позивача виключно у десяти зазначених вище розмірів мінімальної заробітної плати.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 (№ 10-р/2020) у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), наведені вище положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року N 294-IX зі змінами.

Конституційний Суд України сформулював правову позицію, відповідно до якої обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Суд зазначає, що у спірний період в України не оголошувався та не вводився воєнний або надзвичайний стан.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Тобто, КСУ по суті встановлено порядок виконання вказаного рішення Суду.

Відтак, наведене дає підстави для правового висновку про те, що невиплата позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 включно у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", є протиправною.

В контексті наведеного суд також звертає увагу на те, що статтею 130 Конституції України встановлено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми Конституції України, які реалізовані у статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (спеціальне законодавство), щодо порядку та умов обрахунку та виплати суддівської винагороди є прямими та недвозначними, мають імперативний припис відносно правових актів, які можуть регулювати ці відносини.

Враховуючи те, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та Закон № 553-IX не є законами про судоустрій, не є складовою спеціального законодавства про судоустрій та статус суддів, ці Закони жодним чином не можуть регулювати та визначати розмір суддівської винагороди, умови її виплати, так як це є порушенням прямих норм Конституції України та прийнятих у їх розвиток приписів статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року N 4-р/2020).

Гарантії ж незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Суд акцентує увагу на тому, що гарантії незалежності суддів неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України, який сформулював низку юридичних позицій з цього питання.

Так, Конституційний Суд України зазначав: "однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів" (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року N 6-рп/99); "гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Це положення узгоджується з вимогами статті 130 Конституції України" (абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002); "особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя" (абзац дев`ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005); "визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом" (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013); "конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя" (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року N 4-рп/2016).

Не можна залишити поза увагою і те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів констатував, що важливим механізмом забезпечення особливого порядку фінансування судів є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати таке фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, які б обмежили будь-який вплив на суд та забезпечили гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 звернув увагу на те, що конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Європейські прагнення України в аспекті спірних відносин мають кореспондуватися із дотриманням європейських цінностей у цьому контексті.

Так, відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

При цьому, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13.10.1994 р. № (94)12 та від 17.11.2010 р. №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення.

В аспекті європейських прагнень України не можна не згадати і Монреальську універсальну декларацію про незалежність правосуддя від 1983 р., відповідно до якої строк перебування суддів на посадах, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

Ґрунтуючись на вищевикладеному у сукупності, слід дійти однозначного правового висновку, що застосування до спірних відносин частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року N 294-IX зі змінами є порушенням гарантованого Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" права на належне матеріальне забезпечення судді (позивача), яке гарантується Державою у ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відтак, суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у вказаний вище період.

Щодо поширення позиції Конституційного Суду України на відносини до прийняття Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 (№ 10-р/2020) у справі № 1-14/2020(230/20), то, як вже зазначалося, у своєму Рішення Суд вирішив, що суми невиплаченої суддівської винагороди внаслідок дії обмеження мають бути компенсовані відповідними виплатами.

Відповідно до наведеного, правовий висновок Конституційного Суду України по суті визначає порядок застосування (виконання) його рішення та правовий шлях (спосіб) захисту прав судді в контексті спірних відносин.

У взаємозв`язку з останнім, суд нагадує, що відповідно до приписів ст. 151-2 Конституції України Рішення та Висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Суд погоджується з доводами позивача відносно того, що працюючи на посаді судді та отримуючи суддівську винагороду у розмірі, визначеному статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", вона мала законні правомірні очікування отримати задекларовану державою суддівську винагороду, яка є одним з елементів гарантії незалежності суддів.

Правовий аналіз наведених вище норм Конституції України, а також Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку про протиправність позбавлення судді права на отримання суддівської винагороди в раніше встановленому розмірі керуючись лише подальшими змінами до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", без врахування прав позивача, визначених положеннями статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки позбавлення зазначеного права не має справедливої рівноваги між державними інтересами та необхідністю захистити права судді на мирне володіння своїм майном.

Відтак, очікуваний розмір суддівської винагороди, що був гарантований Державою у статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно, є правомірним "законним" очікуванням в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У Конституції України одним із фундаментальних принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права, а також окремо встановлено, що права та свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Однак, Закон № 553-IX, яким вносились зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в частині обмеження розміру суддівської винагороди, був, як вже зазначалося, прийнятий не в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Слід також додати, що відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань України на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації.

У той же час, Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого "права власності" застосовна до спірних відносин у повному обсязі у повному сенсі її правового навантаження.

Тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання суддівської винагороди та, відповідно, кореспондуючого обов`язку Держави щодо виплати суддівської винагороди в розмірі, визначеному статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виникнення цього права у позивача (судді) під час дії цієї норми закону та подальше обмеження такої винагороди, свідчить про невідповідність такого втручання Держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і набутими відповідно до закону правами особи.

Основоположним у правових відносинах є принцип верховенства права, що в аспекті спірних відносин дає підстави для висновку, що положення Закону України № 553-IX та Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", якими обмежувався розмір суддівської винагороди, не можуть вважатись заснованою на нормах Конституції України правовою підставою для позбавлення позивача права на отримання такої суддівської винагороди в розмірі, визначеному статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні були застосовуватись відповідачем.

Бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у розмірі, визначеному статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", є протиправною та такою, що суперечить як Конституції України, так і міжнародним правовим нормам.

Щодо заявленої до стягнення суми невиплаченої суддівської винагороди у розмірі 45 705,09 грн, що заявлена позивачем до стягнення у зв`язку з допущенням відповідачем протиправної бездіяльності, слід зазначити, що власне сума недонарахованої позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року, відповідачем власне як математичний розрахунок не оскаржується.

Учасниками справи вказана сума не спростовується та не заперечується.

У суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо невідповідності цієї суми фактичним обставинам взаємовідносин сторін.

відповідно до ч. 1 статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з ч. 4 статті 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до п/п. 2 п. 6 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 № 141/0/15-19, ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.

Отже, ДСА України є розпорядником вищого рівня і безпосередньо не здійснює розрахунок та виплату суддівської винагороди суддям, у той же час як розпорядником бюджетних коштів, який здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу, у даному конкретному випадку є ТУ ДСА.

Так, відповідно до абз. 3 ч. 3 статті 10 Бюджетного кодексу України, головні розпорядники бюджетних коштів визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

Згідно абз. 7 п. 1.2 глави 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1407 від 24 грудня 2012 року (далі - Порядок № 1407), мережа розпорядника коштів державного бюджету - згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

У відповідності до Порядку № 1407, розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Отже, місцеві суди включені до реєстру розпорядників бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має власної мережі, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих судів та територіальних управлінь ДСА здійснює безпосередньо ДСА України.

У зв`язку з наведеним вище вбачається, що склад учасників справи визначений правильно.

Відносно того, що від ДСА України не було проведено бюджетне фінансування для забезпечення виплати суддівської винагороди у повному розмірі без застосування обмежень, слід зазначити, що право на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному спеціальним Законом України "Про судоустрій і статус суддів" є конституційною гарантією забезпечення незалежності суддів. Таке право судді на отримання суддівської винагороди гарантовано на рівні Держави шляхом закріплення цих гарантій в Конституції України та не може змінюватись в залежності від бажань Уряду та без внесення відповідних змін до Конституції України. На рівні Держави та її установчого акту - Конституції України гарантовано прийняті на себе Державою беззаперечні зобов`язання щодо своєчасної та повної виплати суддівської винагороди саме у розмірах, визначених у спеціальному Законі України "Про судоустрій і статус суддів".

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях вже неодноразово констатував на адресу України, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до рішень Європейський суд з прав людини "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України", реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних актах національного законодавства, яким у даному випадку є Закон України "Про судоустрій і статус суддів", не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року вбачається, що заявниками у справі було четверо суддів, які стверджували, що держава була відповідальна за невиплату їм заборгованості з заробітної плати і надбавок за вислугу років та компенсації за затримку їх виплати.

Європейський суд погодився з тим, що неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу. На думку Суду, труднощі, на які посилається Уряд, безумовно зачіпають законні публічні інтереси, але не складають справедливої рівноваги між державними інтересами та інтересами тих заявників, які, крім того, несли відповідальність за виконання важливих публічних функцій в частині здійснення правосуддя. Суд вирішив, таким чином, що становище заявників, особливо їх статус незалежних судових посадовців, вимагає, щоб державні органи виконали рішення і виділили необхідні кошти з цією метою без затримки. Зокрема, на думку Суду, неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою забезпечення їх здатності виконувати свої професійні функції незалежно і неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на їх рішення і поведінку (див. п. 43 вище). У зв`язку з цим Суд посилався на відповідні правові інструменти Ради Європи, такі як Рекомендації Комітету Міністрів щодо "Незалежності, дієвості та ролі суддів" та Європейську Хартію "Про статус суддів", які наголошують на важливості цих факторів. Таким чином, Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначив, що майно судді має особливий статус та будь-яке неправомірне втручання у право судді на своєчасну виплату винагороди національними органами порушує їх право на мирне володіння майном передбачене Конвенцією.

Враховуючи наведене, суд не може прийняти аргументи відносно того, що не було проведено бюджетне фінансування як такі, що мають правове підґрунтя та виправдовують невиплату позивачу суддівської винагороди у повному обсязі, без обмежень, ініційованих урядом. Крім іншого та в контексті останнього слід додати, що до справи не надано звернень відносно необхідності забезпечення належного фінансування.

Відтак, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі, оскільки відповідач не довів правомірності своїх дій відносно позивача, що полягає у виплаті суддівської винагороди в обмеженому розмірі, та допустив протиправну бездіяльність, яка є предметом оскарження, а відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі, - як заявлено позивачем.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 14, 19, 72- 77, 90, статей 241- 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно.

3. Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (01601, м. Київ, вул. Жилянська, 58-Б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди у розмірі 45 705 (сорок п`ять тисяч сімсот п`ять) гривень 09 копійок.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова