Справа № 320/4474/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4474/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Леонтович А.М.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року в справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі по тексту - позивач, ГУ ДПС у Запорізькій області) звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач) в якому просило стягнути з відповідача податковий борг в розмірі 56 558,94 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , був зареєстрований 04.11.2013 року, як фізична особа-підприємець, про що внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №0003350.

16.02.2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 на підставі власного рішення.

Згідно даних інтегрованої картки платника податку станом на 26.08.2018 та довідки про заборгованість ОСОБА_1 , податковий борг останнього з орендної плати за землю складає 56 558, 94 грн.(а.с.12).

Головним управлінням ДФС в Запорізькій області винесено податкові повідомлення-рішення форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року на загальну суму 28279, 47 грн., яке отримано позивачем 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017 на загальну суму 28279, 47 грн., яке отримано позивачем 30.06.2017 року.

З метою погашення податкового боргу Головним управлінням ДФС в Запорізькій області виставлено податкову вимогу ОСОБА_1 , форми «Ф» №4873-17 від 12.10.2017 року на загальну суму податкового боргу 29508, 22 грн. (а.с.16).

Вказана податкова вимога направлена за місцем реєстрації позивача ФОП, а саме: АДРЕСА_1 , та повернута із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання», про що свідчить довідка ПАТ «Укрпошта» (а.с.16).

Зазначене стало підставою для звернення податкового органу з даним позовом до суду в інтересах держави.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано у добровільному порядку вимоги податкового органу та не сплачено податковий борг, а тому він підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та нормами Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до підпункту 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно з підпунктом 14.1.175. пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Строки сплати податкового зобов`язання встановлені статтею 57 ПК України, відповідно до пункту 57.3 якої передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Як встановлено в абзаці 4 пункту 56.18 статті 56 ПК України, при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу, податкове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

З аналізу наведених положень вбачається, що у разі несплати платником податків протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, визначених контролюючим органом грошових зобов`язань та не оскарження у зазначений строк відповідного рішення контролюючого органу, такі податкові зобов`язання вважаються узгодженими.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що податкові повідомлення-рішення форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року на загальну суму 28 279, 47 грн. та №3636-13 від 30.06.2017 на загальну суму 28279, 47 грн., містять відмітку про отримання їх відповідачем саме в день їх винесення.

У матеріалах справи не міститься доказів скерування їх на адресу позивача.

Доводи податкового органу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 особисто було отримано та підписано оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на те, що контролюючим органом не надано суду належних доказів виклику позивача до податкової установи у день винесення вказаних податкових повідомлень-рішень та, як наслідок, їх отримання апелянтом у день винесення, а саме: 27.06.2018 року та 30.06.2017 року відповідно.

У свою чергу, доводи апеляційної скарги містять посилання скаржника, що останній не отримував вказані податкові повідомлення-рішення форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017, і отримати фактично не міг у день їх винесення податковим органом.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги вказані доводи, проте зазначає, що вони не можуть бути покладені в основу даної постанови, як обґрунтування задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Так, пунктом 59.1 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

У даному випадку, станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду та станом на момент розгляду даної справи, спірні грошові зобов`язання вважаються узгодженими, проте грошові зобов`язання не сплачені у встановлений строк у добровільному порядку відповідачем самостійно, що підтверджується обліковими даними, та, відповідно, набули статусу податкового боргу.

Також, податковим органом, відповідно до ст. 95.2 статті 95 ПК України, прийнято податкову вимогу. Доказів оскарження та скасування зазначеної податкової вимоги та визначеної у ній суми податкового боргу відповідачем суду не надано.

Тобто, податковим органом дотримано процедуру , яка передує зверненню до суду із позовом про стягнення податкового боргу, згідно норм податкового законодавства.

Разом з тим, посилання апелянта про неотримання вказаних вище податкових повідомлень - рішень форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції з огляду на те, що, вказана обставина не може бути прийнята судом, адже предметом даного спору є стягнення податкового боргу, а не правомірність вказаних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія податкової вимоги форми «Ф» №4873-17 від 12.10.2017 року на загальну суму податкового боргу 29508, 22 грн., яка була направлена ОСОБА_1 , за місцем його реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією конверту з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та копією квитанції Укрпошти від 12.10.2017 року, які містяться в матеріалах справи (а.с.16).

Відповідно до п. 116 Правил, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 05.03.2009 № 270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення «EMS» - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод.

Слід зазначити, що законодавець не покладає на податковий орган обов`язку повторно надсилати рішення на адресу платника податку, у разі повернення листа, у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Водночас, строк зберігання поштового відправлення один місяць дає можливість особі, якій надійшло поштове відправлення вжити заходів для його отримання та ознайомлення з ним.

У відповідності до пункту 42.2 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Таким чином, оскільки податкова вимога форми «Ф» №4873-17 від 12.10.2017 року, була направлена за вірною адресою ОСОБА_1 , то вищевказана вимога вважається врученою останньому належним чином.

При цьому, передбачені ПК України заходи не привели до погашення відповідачем податкового боргу.

Також, на час розгляду судом справи по суті заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 , доказів оскарження податкової вимоги форми «Ф» №4873-17 від 12.10.2017 року або погашення податкового боргу за визначеними податковими зобов`язаннями, до суду не надано.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що доводи апеляційної скарги щодо неотримання податкових повідомлень-рішень форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017, є безпідставними та не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки відповідач мав можливість їх отримати, у разі отримання податкової вимоги форми «Ф» №4873-17 від 12.10.2017 року, яка надсилалась на адресу останнього податковим органом 12.10.2017 року, та оскаржити в судовому порядку.

Наразі, податкові повідомлень-рішень форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017 є узгодженими, а тому вважаються податковим боргом, який рахується за відповідачем.

Отже, станом на момент розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 , не надано суду належних доказів оскарження податкових повідомлень-рішень форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017, а тому суд апеляційної інстанції погоджує твердження контролюючого органу, що сума податкового зобов`язання 56 558,94 грн., яка обліковується за відповідачем як податковий борг, є узгодженою.

Крім того, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції перебування відповідача в зоні АТО, протягом 2013-2014 років, адже нарахування податкового боргу відбулося, у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань 2017-2018 років, а тому вказані доводи не є підставою для несплати узгоджених грошових зобов`язань особи перед державою.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта про неможливість встановити природу виникнення заборгованості та відсутність договорів оренди земельної ділянки, власником (орендарем) якої є позивач, з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи міститься лист-відповідь № 1216 від 14.09.2020 року Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, в якому зазначено, що згідно даних державної податкової служби за гр. ОСОБА_1 рахується заборгованість за оренду землі на території Атманайського старостинського округу Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області в розмірі 56 559,00 грн. (а.с.55).

Крім того, ГУ ДПС у Запорізькій області, в якості доказів, до відзиву на апеляційну скаргу додано витяг № 242981995 від 04.02.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ідентифікаційними даними фізичної особи, з якого вбачається, що між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та Фермерським господарством «ТАНОК», як орендарем, укладено договір оренди землі б/н від 20.03.2019 року, строком на 15 років, для ведення сільськогосподарського господарства.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання апелянта про відсутність в матеріалах справи та ненадання контролюючим органом підтверджуючих документів, які стали підставою для нарахування податкових зобов`язань з орендної плати земельної ділянки.

Згідно з п. 95.1 ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі, однак не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Джерела погашення податкового боргу платника податку визначені нормами ст. 87 ПК України. Крім того, в силу приписів п. 87.9 ст. 87 цього Кодексу у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до ст. 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Підпунктом 20.1.34. п. 20.1 ст. 20 ПК України визначено право контролюючих органів у випадках, встановлених законом, звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг.

Відповідно до абз.1 п. 95.3 ст. 95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Згідно з п. 95.4 ст. 95 ПК України контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що відповідач доказів погашення боргу у сумі 56 558,94 грн. до суду не надано, позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Як вже вище було зазначено, суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі щодо обставин законності прийняття, порядку надіслання та узгодженості податкових повідомлень-рішень форми «Ф» №7141-5702-0832 від 27.06.2018 року та №3636-13 від 30.06.2017 та проведення податковим органом перевірки відповідача, оскільки вказані обставини не є предметом спору, а тому є безпідставними та не заслуговують на увагу суду.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 16.04.2021 року