Справа № 9901/134/19
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 квітня 2021 року

м. Київ

справа №9901/134/19

адміністративне провадження №П/9901/134/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Рибачука А.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Мороз Л.Л., Бучик А.Ю., Желєзного І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко Т.М.,

позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Кротюка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 9901/134/19

за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. 11.03.2019 до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія відповідно), в якому позивач висловила прохання:

визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 13.02.2019 № 2/ко-19;

зобов`язати ВККС допустити суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до подальшого проходження процедури кваліфікаційного оцінювання, а саме: «Дослідження досьє та проведення співбесіди»;

стягнути з ВККС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі один мільйон гривень;

відшкодувати судові витрати позивача за рахунок відповідача.

2. 02.04.2019 ухвалою судді Касаційного адміністративного суду Анцупової Т. О. відкрито провадження у справі №9901/134/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів, призначено підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 16.05.2019.

3. 16.05.2019 у судовому засіданні представник позивача подав заяву про зупинення провадження у справі № 9901/134/19 до вирішення іншої справи - № 640/4634/19 та набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

4. Ухвалою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі № 9901/134/19.

5. 16.05.2019 розгляд справи було відкладено.

6. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 24.05.2019 №465/0/78/19 призначено повторний автоматизований розподілу судової справи між суддями у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т.О. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 №13), що унеможливлює її участь у розгляді цієї справи.

7. Справу передано на автоматизований розподіл для визначення іншої колегії суддів в порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

8. Протоколом розподілу справи від 24.05.2019 визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Рибачук А.І.- головуючий суддя, судді: Берназюк Я.О., Мороз Л.Л., Бучик А.Ю., Желєзний І.В.

9. Ухвалою судді Верховного Суду Рибачука А.І. від 28.05.2019 прийнято зазначену справу до провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. Указом Президента України від 13.11.2008 № 1037/2008 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Київського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 05.09.2013 № 446-VII «Про обрання суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді безстроково.

Рішенням від 01.02.2018 №8/зп-18 ВККС відповідно до пункту 20 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді. Серед них - суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .

У тому ж рішенні ВККС визначила, зокрема, таку черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перша стадія - складення іспиту; друга стадія - дослідження досьє та проведення співбесіди.

Рішенням ВККС від 02.03.2018 №33/зп-18 призначено проведення 05.04.2018 іспиту для суддів місцевих судів (адміністративна спеціалізація) під час процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема, для ОСОБА_1 .

У цьому ж рішенні від 02.03.2018 №33/зп-18 ВККС встановила, що мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.

05.04.2018 ОСОБА_1 склала анонімне письмове тестування та практичне завдання.

Рішенням ВККС від 07.06.2018 №127/зп-18 ВККС затверджені кодовані результати складеного суддями 05.04.2018 анонімного письмового тестування та практичного завдання; затверджено та оприлюднено на офіційному веб-сайті ВККС декодовані результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит».

Відповідно до цього рішення результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді «Іспит» склали: за анонімне письмове тестування - 78,75 балів, за практичне завдання - 56 балів.

22.08.2018 до ВККС України надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд у пленарному складі рішення, ухваленого щодо результатів виконаного нею практичного завдання.

Рішенням від 05.11.2018 №1943/ко-18 ВККС відмовила ОСОБА_1 у перегляді рішення ВККС від 07.06.2018 №127/зп-18.

Вказане рішення ВККС від 05.11.2018 №1943/ко-18 було предметом перегляду Верховного Суду, за наслідками якого ухвалено рішення у справі № 9901/966/18 від 14.02.2019 про відмову визнати його протиправним та скасувати.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.01.2021 (провадження № 11-214заі19) скасовано рішення Верховного Суду від 14.02.2019 , а провадження у справі № 9901/966/18 - закрито.

ВККС, розглянувши питання про визначення результатів кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, призначеного рішенням ВККС від 02.03.2018 № 33/зп-18, за підсумками іспиту, а також допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 рішенням від 13.02.2019 № 2/ко-19 вирішила:

визначити, що суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС від 02.03.2018 № 33/зп-18;

відмовити судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням ВККС від 01.02.2018 № 8/зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів;

визнати суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;

внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із таким рішення ВККС від 13.02.2019 № 2/ко-19 ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

11. Позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що за правилами положень пункту 16-1 Розділу ХV Перехідних положень Конституції України відповідність займаній посаді судді оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. При цьому за результатом оцінювання судді ВККС повинно бути встановлено відповідність чи невідповідність кожному критерію: компетентності, професійної етики або доброчесності. При цьому оспорюване рішення ВККС не містить відомостей про те, якому критерію, встановленому законом, не відповідає ОСОБА_1 .

Позивач вказує на те, що в розумінні пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України питання кваліфікаційного оцінювання судді має бути врегульовано виключно законами, а не актами відповідача. Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) не містить змістовного поняття таких критеріїв як компетентність (професійна особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Водночас позивач зазначає, що за змістом глави 2 Розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03.11.2016 № 143/зп-16 [(у редакції рішення ВККС від 13.02.2018 № 20/зп-18); далі - Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання] без встановлення всіх чотирьох показників, а саме: рівня знань у сфері права, рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні; ефективності здійснення правосуддя, діяльності щодо підвищення фахового рівня - неможливо зробити обґрунтований висновок про компетентність чи некомпетентність судді за критеріями професійної компетентності, чого ВККС зроблено не було.

Також ОСОБА_1 зазначає, що відсутність мотивів щодо аналізу кожного окремого показника (критерія) свідчить про непрозорість та необґрунтованість дій ВККС та суб`єктивне ставлення до неї під час оцінювання критерію професійної етики, чим, на думку позивача порушено положення частини четвертої статті 84 Закону № 1402-VIII.

Окрім цього, позивач вказує на те, що складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання є не самостійними етапами кваліфікаційного оцінювання, а складовими етапу «Іспит». Враховуючи, що рішення про допуск судді до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання приймається за результатами проходження цим суддею саме етапу «Іспит», вона вважає, що оцінка результатів за підсумками «Іспиту» має визначатися виходячи із загальної суми балів, які набрав суддя за виконання анонімного письмового тестування та практичного завдання.

Тому, у зв`язку із тим, що вона набрала загалом за іспит 134, 75 балів [(письмове анонімне тестування (78,75 балів) + практичне завдання (56 бал, балів)], ВККС протиправно позбавила її права на участь у наступному етапі оцінювання на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди», оскільки пункт 8 Глави 6 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання передбачає, що суддя, який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімального допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання у разі набрання ним мінімально допустимого балу іспиту.

До того ж ОСОБА_1 послалась на те, що оспорюване рішення ВККС ухвалено за участі члена ВККС ОСОБА_2, повноваження якої закінчились 19.12.2018, оскільки вона призначалась на вказану посаду 19.12.2014.

Факт заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення їй було завдано моральної шкоди, оскільки зазначені події обурили її та спричинили фізичні та душевні страждання такої глибини, що назавжди погіршили її емоційні, моральні здібності та позбавили можливості реалізувати свої звички і бажання. Зазначене рішення стало відомо широкому колу осіб, що негативно вплинуло на репутацію позивача в очах колег, учасників судових процесів, суспільства загалом.

12. Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для задоволення позову, посилаючись, зокрема, на те, що відповідно до пункту 9 глави 6 «Визначення результатів кваліфікаційного оцінювання» Розділу ІІ «Методологія кваліфікаційного оцінювання» Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу «Іспит» набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу «Дослідження досьє та співбесіда», припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідність займаній посаді.

Також ВККС заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що з урахуванням мети проведення кваліфікаційного оцінювання для визначення відповідності судді займаній посаді в межах повноважень, наданих ВККС частиною першою статті 93 Закону № 1402-VIII, остання рішенням від 02.03.2018 № 33-зп-18 одночасно з призначенням кваліфікаційного оцінювання, зокрема для ОСОБА_1 , визначила мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту у разі набрання суддею 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання. Такий механізм обрахування мінімально допустимого бала полягає в тому, що у процедурі кваліфікаційного оцінювання для визначення відповідності займаній посаді важливо надавати відповідь на запитання чи відповідає суддя тим мінімальним вимогам в рамках критеріїв визначених Законом, які дозволяють судді ефективно здійснювати правосуддя.

Таким чином, ВККС в межах наданих повноважень, встановивши, що позивач за виконання практичного завдання отримала менше 50 відсотків від максимально можливого бала, а отже не склала іспиту і не може бути допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання, ухвалила оспорюване рішення, яке мотивовано наявністю фактичних обставин (участь позивача у процедурі кваліфікаційного оцінювання та складення анонімного письмового тестування, виконання практичного завдання), результат яких породжує фактичні та юридичні підстави для прийняття такого рішення. Мотивом прийняття оскаржуваного рішення є нескладення позивачем іспиту у зв`язку з отриманням нею за виконання практичного завдання бала, який є меншим за 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, що породжує такі юридичні наслідки, як визнання судді такою, що не відповідає займаній посаді.

IV. ВИСНОВКИ СУДУ

13. Оцінивши обставини справи, підтверджені доказами, наведені сторонами аргументи на обґрунтування позову та заперечень, Суд дійшов наступних висновків.

14. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. На підставі пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

16. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

17. У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), series A, № 93).

18. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

19. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

20. За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

21. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

22. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

23. Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

24. За правилами пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним і скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

25. Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 13.02.2019 № 2/ко-19 про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення з посади судді.

26. Колегія суддів зазначає, що відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV Перехідних положень Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

27. Пунктом 20 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.

28. Відповідно до частин першої та другої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

29. Пунктом 2 частини четвертої статті 83 Закону № 1402-VIII установлено, що підставою для призначення кваліфікаційного оцінювання є рішення Комісії про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.

30. Згідно із частиною п`ятою статті 83 Закону № 1402-VIII Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

31. На виконання вимог Закону № 1402-VІІІ Комісія рішенням від 03.11.2016 № 143/зп-16 затвердила Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, а рішенням від 04.11.2016 № 144/зп-16 - Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (далі - Порядок).

32. Згідно з пунктом 34 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, складається зі вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом № 1402-VІІІ підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків. За наявності висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення. Резолютивна частина має містити висновок про те, чи підтвердив суддя (кандидат на посаду судді) здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді або чи відповідає суддя займаній посаді, а також кількість балів, набраних суддею за результатами успішного проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.

33. Пунктами 10 та 11 розділу V Положення № 143/зп-16 встановлено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді.

Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен із критеріїв бала, більшого за 0.

34. Відповідно до частин другої і третьої статті 88 Закону № 1402-VІІІ суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

35. Згідно з частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

36. Аналіз наведених норм свідчить про те, що кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

37. При цьому виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

38. Разом із цим згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

39. Водночас за змістом статей 1, 3 Закону України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП.

40. Таким чином, рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади може бути оскаржено тільки разом із рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією.

41. Отже, рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади саме по собі не має наслідком звільнення судді. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.

42. Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. Під час розгляду рекомендації ВККС про звільнення судді з посади ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність висновків Комісії, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

43. ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення судді з посади втрачає юридичне значення, вичерпавши свою дію.

44. Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Верховний Суд вважає, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.

45. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18.

46. Враховуючи концепцію належного врядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

47. З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватись щодо остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.

48. Під час розгляду цієї справи Верховним Судом установлено, що рішенням ВРП від 02.02.2021 № 194/0/15-21 відмовлено у задоволенні подання ВККС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського окружного адміністративного суду на підставі, зокрема підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV Перехідних положень Конституції України через невмотивованість рішення ВККС від 13.02.2019 № 2/ко-19.

49. Отже, оспорюване у цій справі рішення ВККС про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 втратило юридичне значення, вичерпавши свою дію.

50. З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена приймати та прийняла ВРП.

51. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

52. При цьому Верховний Суд підкреслює, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у широкому розумінні у світлі частини третьої статті 124 Конституції України, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

53. З огляду на те, що оспорюване рішення ВККС вичерпало свою дію та не тягне за собою жодних правових наслідків, а інші позовні вимоги охоплюються одним предметом спору та є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування зазначеного вище рішення ВККС, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтею 238, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя: А.І. Рибачук
судді:Я.О. Берназюк
А.Ю. Бучик
І.В. Железний Л.Л. Мороз
Повний текст ухвали складено та підписано 16.04.2021.