Справа № 480/9562/20
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року Справа № 480/9562/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шаповала М.М.,

за участю секретаря судового засідання - І.С. Іуткіної,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - В.А. Школьного,

представника відповідача -А.М. Кирилкіної,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9562/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 425-20 від 20.11.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує захисту.

- зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Сумській області переглянути звернення позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.12.2020 УДМС у Сумській області вручило позивачу повідомлення № 26 від 23.12.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного повідомлення Державною Міграційною Службою України з цього приводу було прийнято рішення № 425-20 від 20.11.2020.

Позивач не погоджується з рішенням № 425-20 від 20.112020, оскільки відмова відповідача в наданні позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком примусове повернення позивача до Російської Федерації, що тягне за собою загрозу життю позивача та свободі у країні походження через побоювання застосування до останнього несправедливого вироку та тортур через його політичні погляди та переконання.

Ухвалою суду від 22.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом (сторін).

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити їх.

Відповідач І та відповідач ІІ в своїх письмових відзивах на позовну заяву заперечують проти позову і просять відмовити в його задоволенні.

Зокрема, у судовому засіданні представник відповідачів зазначила, що ОСОБА_1 стверджує, що його розшукують правоохоронці та у разі повернення на батьківщину можуть арештувати, відправити до в`язниці чи взагалі позбавити життя. Однак, будь-які підтверджуючі документи його розшуку у РФ не надав.

При цьому не встановлено доказів того, що позивачу загрожувала небезпека, про наявність переслідувань щодо нього на території Російської Федерації за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи. У ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Російської Федерації буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача, відсутні.

За результатами перевірки було встановлено, що історія позивача про його переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту, отримані пояснення позивача містять суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою.

Так, позивач стверджує, що кримінальна справа, відкрита відносно нього в 2004 році є наслідком його активної громадської діяльності і релігійної належності, однак з матеріалів особової справи відомо, що позивач брав участь у заходах НЧО ТОЦ до 1996 року, підтримував "Ісламський джамаат" до 2004 року. Позивач не пов`язує свої побоювання щодо повернення до країни громадянської належності з підтримкою ВТОЦ. Він не заявляє, що кримінальна справа, за якою він відбував покарання у 1996 - 1997 роках за ст. 112 КК РФ (навмисне нанесення середньої тяжкості шкоди здоров`ю), стала наслідком його правомірної діяльністю у цьому центрі. В той же час, він посилається на факти переслідування колишнього голови НЧО ВТОЦ ОСОБА_3 в якості доказів своїх особистих побоювань.

Проаналізувавши наявну інформацію, встановлено, що ОСОБА_4 - голова відділення ВТОЦ в м. Набережные Челны РФ, в грудні 2014 року був заарештованим за публікації в Інтернеті текстів з критикою анексії Криму та агресії Росії на сході Україні. Рішенням міського суду м. Набережные Челны РФ, його визнали винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 статті 280.1 (збудження ненависті та ворожнечі) та ч. 2 статті 280.1 КК РФ (публічні призиви до сепаратизму через Інтернет). 16 грудня 2017 року ОСОБА_4 вийшов на свободу. Він залишив територію Росії. Правозахисний центр "Меморіал" визнав ОСОБА_3 політв`язнем.

Враховуючи те, що позивач остаточно відійшов від НЧО ВТОЦ у 1997 році, тобто задовго до визнання цієї організації незаконною та до початку переслідувань ОСОБА_3 , з цього часу він не брав участі у заходах, організованих відділенням; про висування йому будь-яких звинувачень, які були пов`язані з НЧО ВТОЦ, він не повідомляє, тому посилання на факт політично вмотивованого переслідування ОСОБА_3 , як підтвердження особистого побоювання стати жертвою переслідування є недоречними.

Стосовно "Розстрільного списку. Частина 1" відповідачем встановлено, що лише перебування прізвища позивача в цьому списку не свідчить про наявність реальної загрози для його життя та свободи. За твердженнями позивача, з 2008 року він ділився своїми політичними поглядами лише у вузькому колі довірених осіб, політичною або іншою публічною діяльністю не займався. Твердження ОСОБА_1 про те, що у постах на Фейсбуці виступає проти політики Росії свого підтвердження не знайшло, оскільки сторінка в соціальній мережі Фейсбук не містить жодних публікацій на політичну або релігійну тему.

Крім того, за твердженнями позивача, рішення приїхати до України було обумовлено тим, що він не хотів жити в країні та платити податки державі, яку вважає спонсором тероризму і яка здійснює загарбницьку політику по відношенню до інших країн. А безпосередній виїзд з країни здійснив через те, що правоохоронні органи намагалися постійно його контролювали. Дії правоохоронців полягали в тому, що вони намагалися поспілкуватися з позивачем, приїжджали до нього за місцем мешкання, але позивач з 2008 року відмовлявся приходити за їх викликами, вимагав пред`явлення офіційних процесуальних документів, спілкувався з ними лише по телефону. І такі дії позивача не призвели до жодних негативних наслідків. Отже вбачається, що нелегальний виїзд з країни громадянської належності позивачем здійснено не через безпосередню загрозу його життю та особистій свободі.

Стосовно повідомленої позивачем інформації щодо спроб силових відомств здійснювати за ним нагляд, представник зазначає, що "в начале второго десятилетия в Татарстане активизируется экстремистское крыло салафитов. В республике происходит несколько знаковых терактов, оказавших влияние на политическую ситуацию не только в Татарстане, но и во всем Волго-Уральском регионе". Тобто, такі події спонукали владу Татарстану звернути серйозну увагу на активність бойовиків та загальну безпекову ситуацію в республіці.

До того ж, позивач під час співбесіди від 30.07.2020 повідомив, що в 2014 він скоїв дорожньо-транспортну пригоду (ДТП), після чого зник з місця події та переховувався від поліції. Його шукали, йому телефонували, але згодом все забулося. Враховуючи те, що позивач з 2008 року відмовлявся зустрічатися з правоохоронцями та спілкувався з ними лише по телефону, не має підстав вважати, що з боку силових структур до нього застосовувалися заходи, які можуть кваліфікуватися як переслідування.

Позивач стверджує, що після звільнення в 2008 році не мав змоги влаштуватися на роботу в державні органи чи на великі підприємства, оскільки йому відмовляли у працевлаштуванні після здійснення перевірок службами внутрішньої безпеки. На запитання, до яких підприємств він намагався влаштуватися відповів, що їх було багато, але пригадати жодного не зміг.

Представник відповідачів зазначила, що позивач з 2013 року до самого виїзду з території Російської Федерації постійно працював в приватного підприємця. Отже, даний факт також не можна вважати актом переслідування чи дискримінації у розумінні пунктів 51-52 та 54 Керівництва та статті 9 Директиви ЄС 2011/95/ЕU.

Крім того, позивач стверджує, що офіційно не виїжджав з країни громадянської належності через відсутність паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон, він ніколи не робив спроб оформити паспорт для виїзду за кордон. За його поясненнями, під час спроби виїзду з Росії до Казахстану в 2009 році за паспортом громадянина РФ прикордонники не надали йому дозвіл на перетин кордону, сказавши, що він "невиїзний". Однак, на той час позивач мав непогашену судимість, а також, відповідно до рішення міського суду м. Набережные Челны РФ від 03.03.2015 у справі № 2- 4264/2015, судом задоволено клопотання МВС Росії по м. Набережные Челны РФ про встановлення відносно ОСОБА_1 тимчасового обмеження на виїзд з Російської Федерації через несплату адміністративного штрафу у розмірі 15000 рублів, винесеного ВДІБДР м. Набережные Челны РФ, і дані факти могли вплинути на рішення прикордонників. В червні 2020 року позивач безперешкодно оформив паспорт громадянина РФ у зв`язку з досягненням 45 річного віку.

Що стосується наданого позивачем інтерв`ю українським ЗМІ, представник відповідачів наголошує, що ОСОБА_1 надаючи згоду на таке інтерв`ю, усвідомлював наслідки таких своїх дій та стверджував, що прийняв таке рішення з метою отримання захисту в Україні. Під час інтерв`ю позивача знімали зі спини, персональні дані не розголошувалися.

На думку представника відповідачів, позивач після прибуття до України свідомо вчинив дії, спрямовані на створення необхідних умов щодо звернення за захистом в Україні. До того ж, про факт спілкування його колишньої неофіційної дружини зі співробітниками ФСБ відомо лише зі слів позивача.

Позивач має побоювання, що за нелегальний перетин кордону Російської Федерації він зазнає кримінального покарання. Як проаналізовано вище, не встановлено фактів, які б свідчили про існування для позивача перед виїздом з країни громадянської належності реальної загрози його життю та свободі. Спроб оформити паспорт громадянина Російської Федерації та легально виїхати з країни він не здійснював.

Відповідно до статті 322 КК РФ незаконний перетин державного кордону Російської Федерації карається "штрафом "в размере до двухсот тысяч рублей или в размере заработной платы или иного дохода осужденного за период до восемнадцати месяцев, либо принудительными работами на срок до двух лет, либо лишением свободы на тот же срок". Тобто, склад злочину за цією статтею не вважається тяжким, а санкція статті не передбачає виключно позбавлення волі. Отже, з урахуванням вищезазначене, представник наголошує, що можливе покарання позивача за нелегальний перетин кордону РФ не може розцінюватися, як загроза переслідування за конвенційними ознаками.

Тому представник відповідачів вважає, що вищевикладені факти у сукупності з високою вірогідністю свідчать про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань, в разі повернення до Російської Федерації, зазнати переслідування владою країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), політичних переконань та належності до певної соціальної групи. Серед фактів, повідомлених позивачем, не має підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п.1 ч. 1 ст.1 Закону. У задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Суд, вислухавши позивача, представників сторін, перевіривши матеріали та оцінивши докази в їх сукупності відповідно до вимог ст. 90 КАС України, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації (Республіка Татарстан), народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Набережные Челны, Татарська АССР, країна постійного проживання - Російська Федерація, за релігійними переконаннями - мусульманин. Володіє арабською та російською мовами. Має середню освіту - в 1990 році закінчив середню школу № 34 в м. Набережные Челны РФ, навчався два роки в Леніногорському педагогічному училищі, яке не закінчив за власним бажанням. В офіційному шлюбі не перебував і не перебуває. Декілька разів укладав шлюби за мусульманськими традиціями. Має повнолітню дочку та неповнолітнього сина, які на даний час проживають в м. Набережные Челны РФ. Військовозобов`язаний, але в армії не служив. Він свідомо ухилявся від проходження строкової військової служби.

27.07.2020 після нелегального перетину кордону України, звернувся до представників українського прикордонного пункту пропуску "Юнаківка" із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основними причинами вказав політичні та релігійні переслідування на батьківщині.

12.10.2020 УДМС в Сумській області було винесено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину РФ ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

20.11.2020 ДМС України винесло рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 425-20 на підставі абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

УДМС в Сумській області направило позивачу повідомлення від 23.12.2020 № 26 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VІ).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання наслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VІ визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (надалі - Керівництво), для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом статті 5 Закону № 3671-VІ, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 7 Закону № 3671-VІ, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Судом встановлено, що 27.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до міграційного органу із заявою про вирішення питання про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У позивача мається паспорт громадянина РФ, виданий 26.06.2020 органом МВС по Республіці Татарстан, код підрозділу 160-022.

УДМС в Сумській області 12.10.2020 зроблено письмовий висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

20.11.2020 ДМС України винесло рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 425-20 на підставі абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу ст. 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як встановлено із документів, наявних в особовій справі позивача, у заяві від 27.07.2020 та під час співбесід 30.07.2020 і 01.09.2020, заявник стверджував, що у країні постійного проживання через негативне ставлення до влади та можливу причетність до терористичних угрупувань, зазнав політичних та релігійних переслідувань з боку місцевих правоохоронних органів. Неправомірні дії силовиків, які мали місце під час його затримання, розслідування щодо нього кримінального провадження та відбування ним кримінального покарання, а також побоювання бути повторно заарештованим, засудженим чи взагалі позбавленим життя стали причинами, через які шукач захисту залишив територію країни громадянської належності та не бажає повертатися.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країни, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Крім того, представником відповідачів у відзивах зазначено, що позивач в 2014 скоїв ДТП, після чого зник з місця події та переховувався від поліції. Його шукали, йому телефонували, але згодом все забулося.

Враховуючи те, що позивач з 2008 року відмовлявся зустрічатися з правоохоронцями та спілкувався з ними лише по телефону, не має підстав вважати, що з боку силових структур до нього застосовувалися заходи, які можуть кваліфікуватися як переслідування.

Крім того, позивач стверджує, що офіційно не виїжджав з країни громадянської належності через відсутність паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон, він ніколи не робив спроб оформити паспорт для виїзду за кордон. За його поясненнями, під час спроби виїзду з Росії до Казахстану в 2009 році за паспортом громадянина РФ прикордонники не надали йому дозвіл на перетин кордону, сказавши, що він "невиїзний".

Однак, як встановлено з матеріалів справи, що на той час спроби виїзду за кордон позивач мав непогашену судимість, а також, відповідно до рішення міського суду м. Набережные Челны РФ від 03.03.2015 у справі № 2- 4264/2015, судом задоволено клопотання МВС Росії по м. Набережные Челны РФ про встановлення відносно боржника ОСОБА_1 тимчасового обмеження на виїзд з Російської Федерації через несплату адміністративного штрафу у розмірі 15000 рублів, винесеного ВДІБДР м. Набережные Челны РФ.

Суд звертає увагу, що вказані злочини не мають політичного характеру або релігійного характеру, а відноситься до загальнокримінальних.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

За вказаних обставин, суд зазначає, що злочини, здійснено виключно з причин загальнопротиправної поведінки і пов`язані з неприйняттям позивачем політики Російкої Федерації щодо переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою без громадянства, може свідчити про намагання уникнути покарання за скоєння загальнопротиправних правопорушень.

З огляду на викладене, суд визнає про відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Російської Федерації з політичних, національних чи релігійних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за політичними переконаннями, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 826/1029/17.

Позивач стверджував, що членом будь-якої політичної партії у країні постійного проживання не був, наразі до складу жодної політичної сили у РФ не входить і робити цього не планує. Шукач захисту лише на словах не погоджується із політикою та діями російської влади.

Водночас, відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Наведений аналіз відповідності суб`єктивної сторони побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичною та релігійною ознакою, які він виклав у заяві, анкеті від та під час співбесід, об`єктивній стороні дає підстави вважати, що в індивідуальних обставинах справи заявника (повідомлена ним історія) відсутні загрози переслідуванню з боку чинної влади Російської Федерації, як його тлумачить Конвенція про біженців 1951 року.

Відповідно до інформації, отриманої від Управління Служби безпеки України в Сумській області, щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено обставини, передбачені ч. 2 п. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідно до яких останнього не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, на території РФ вказана особа підозрювалася у причетності до діяльності терористичного характеру та була засуджена за дії пов`язані із створенням незаконних воєнізованих формувань.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 20.11.2020 № 425-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, після повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин відносно заявника, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.04.2021.

Суддя М.М. Шаповал