Справа № 160/15528/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання дій протиправними та скасування постанови, -
23.11.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сірого Дімітрія Володимировича щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.08.2020р. по виконавчому провадженню ВП №62309664;
- скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сірого Дімітрія Володимировича про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.08.2020р. по виконавчому провадженню ВП №62309664.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна постанова про закінчення виконавчого провадження №62309664 прийнята протиправно та безпідставно, оскільки рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, з примусового виконання якого було відкрито це виконавче провадження, так і не було виконано, а державним виконавцем не здійснено всіх необхідних та передбачених законодавством дій для його своєчасного та повного виконання, а, отже, оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята передчасно та суперечить приписам чинного законодавства і, відповідно, порушує права позивача на отримання пенсійних виплат, які боржника зобов`язано виплатити ОСОБА_1 відповідно до рішення суду, на виконання якого і видано виконавчий лист, з примусового виконання якого було відкрито це виконавче провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року позовна заява була залишена без руху та позивачеві надано строк для усунення недоліків шляхом подання до суду: завіреної належним чином копії документа на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності позивача (документа, що посвідчує особу позивача) для суду та відповідача.
На виконання вимог вказаної ухвали суду від 30 листопада 2020 року позивачем 10 грудня 2020 року були усунуті означені недоліки позовної заяви.
Крім того, вказаною ухвалою суду витребувано у Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження № 62309664.
22.12.2020 року до канцелярії суду та 23.12.2020 р. на електронну адресу суду позивачем, на виконання вимог ухвали суду від 15.12.2020р., надано докази направлення відповідачу-2 копії позовної заяви з додатками.
Сторони в судове засідання 23 грудня 2020 року не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.
Зважаючи на приписи ч.9 ст.205, ч. 3 ст. 268, ч.4 ст.287 КАС України, суд розглянув дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами, оскільки відсутня потреба заслуховувати свідків та експертів.
28.12.2020 року на електронну адресу суду від відповідача-2 на виконання вимог ухвали суду від 15.12.2020 року надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №62309664.
При цьому, станом на 28 грудня 2020 року відповідачі своїм правом подати відзив на позов не скористалися, крім того, від них до суду не надходили будь-які заяви, клопотання, повідомлення, в яких би останні виклали своє бажання надати відзив на позовну заяву в більш пізній термін.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позову в повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2018р. (суддя Віхрова В.С.) у справі №160/7986/18 позовну заяву фізичної особи ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.02.2018 р. та зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області виплатити позивачу заборгованість з пенсії з 01.02.2018 р. по теперішній час та поновити її подальшу виплату.
29.01.2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом на підставі та на виконання вищезазначеного рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2018р. у справі №160/7986/18 видано відповідний виконавчий лист про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити позивачу заборгованість з пенсії з 01.02.2018 р. по теперішній час та поновити її подальшу виплату.
10.06.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про прийняття вищевказаного виконавчого листа до виконання.
На підставі вищевказаної заяви стягувача ОСОБА_1 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сірого Дімітрія Володимировича від 12.06.2020р. відкрито виконавче провадження №62309664 з примусового виконання виконавчого листа №160/7986/18, виданого 29.01.2020 року суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхровою В.С. , про зобов`язання боржника - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити позивачу заборгованість з пенсії з 01.02.2018 р. по теперішній час та поновити її подальшу виплату.
Також у вказаній постанові зазначено про необхідність виконання боржником рішення суду протягом 10 робочих днів.
Крім того, 12.06.2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сірим Дімітрієм Володимировичем у рамках виконавчого провадження №62309664 було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою постановлено стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області витрати виконавчого провадження загальною сумою мінімальних витрат у розмірі 69,00 грн.
26.08.2020р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сірим Дімітрієм Володимировичем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Вищезазначена постанова обґрунтована тим, що відповідно відповіді Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.07.2020 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України не визначений порядок щодо виплати соціальних виплат для внутрішньо переміщених осіб, які не виплачені за минулий період. З системного аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом. Оскільки інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено, то на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №160/7986/18, виданий 29.01.2020 року суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхровою В.С., про зобов`язання боржника - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити позивачу заборгованість з пенсії з 01.02.2018 р. по теперішній час та поновити її подальшу виплату - підлягає поверненню стягувачу.
Зі змістом вищевказаної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.08.2020р., позивач ознайомився 11.11.2020р. в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Не погодившись з постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену у виконавчому провадженні №62309664, ОСОБА_1 звернувся до суду з цією позовною заявою про визнання її протиправною та скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Приписами ст.124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до частини 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частиною 2 статті 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. (далі - Закон №1404-VIII) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За приписами ст.10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом приписів п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначено статтею 63 Закону №1404-VIII.
Так, згідно з ч.1 ст.63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч.2 ст.63 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Приписами ч.3 ст.63 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
При цьому, ч.1, ч.2 ст.75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з п.11 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
З аналізу наведених норм Закону №1404-VIII слідує, що дійсно, заходами примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, згідно з цим Законом є застосування державним виконавцем штрафних санкцій до боржника у разі невиконання ним такого рішення без поважних причин вперше, а у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин - застосування штрафних санкцій у подвійному розмірі та звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Водночас, вчинення державним виконавцем вищевказаних дій у розумінні приписів п.11 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII тягне за собою закінчення виконавчого провадження та надіслання виконавчого документа до суду, який його видав.
Натомість, за приписами п.9 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Як встановлено судом, спірна постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.08.2020р. винесена відповідачем з посиланням на п.9 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, водночас, обґрунтовуючи цю постанову, державний виконавець посилався на те, що з системного аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом, при цьому, оскільки інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено, то на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №160/7986/18 підлягає поверненню стягувачу.
Разом з цим, як зазначено вище, алгоритм дій державного виконавця щодо виконання судового рішення зобов`язального характеру встановлено приписами ст.63 Закону №1404-VIII і наслідком невиконання боржником такого судового рішення, не зважаючи на вчинення державним виконавцем всього алгоритму таких дій (застосування до боржника двічі поспіль штрафних санкцій та звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення), є саме: закінчення виконавчого провадження та надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, а не повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII.
Таким чином, відповідачем при винесенні спірної постанови порушено вищенаведені приписи ст.63 Закону №1404-VIII та не вжито передбачених нею виконавчих дій (не надано доказів застосування до боржника двічі поспіль штрафних санкцій та звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення), і безпідставно застосовано положення п.9 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.
Крім того, державним виконавцем при винесенні спірної постанови також не враховано наступне.
З 01.01.2013р. набрав чинності Закон України від 05.06.2012р. №4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон №4901-VI), відповідно до ч.1 ст.1 якого цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Частиною 1 статті 2 Закону №4901-VI встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна визначено ст.7 Закону №4901-VI.
Так, ч.1 ст.7 Закону №4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Згідно з ч.2 ст.7 Закону №4901-VІ у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Вказаній нормі кореспондують приписи ч.3 ст.33 Закону №1404-VIIІ, якими передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
За змістом приписів ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Крім того, право на пенсію включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».
Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати.
Так, у справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 року ЄСПЛ зазначив, що обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином.
У справі «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року ЄСПЛ дійшов висновку, що у разі якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
У справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року ЄСПЛ вказував на те, що у разі якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Протоколу першого, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.
Отже, право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого ЄКПЛ, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.
Конституція України, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, також мають право на пенсійне забезпечення нарівні з українськими громадянами.
Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого ЄКПЛ, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Отже, виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2018р. у справі №160/7986/18 відповідно до приписів ч.1 ст.7 Закону №4901-VI має здійснюватися в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом №4901-VI.
Тобто, при виконанні цього рішення, з урахуванням приписів ч.2 ст.7 Закону №4901-VІ, у разі якщо воно не було виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій) державний виконавець був зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Судом встановлено та матеріалами справи, в тому числі матеріалами виконавчого провадження №62309664, копія якого долучено до справи, підтверджено, що державний виконавець при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом на виконання рішення цього суду від 21.12.2018р. у справі №160/7986/18, з заявою про зміну способу і порядку виконання цього рішення до суду не звертався, хоча з моменту відкриття вищевказаного виконавчого провадження (12.06.2020р.) станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (26.08.2020р.) спливло більше, ніж два місяці.
Крім того, суд зауважує, що, чинним законодавством визначено певний порядок та механізм виконання рішень за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії. Також суд зазначає, що вчинення дій визначених ст.63 Закону № 1404-VIII, як то, накладення штрафу та направлення повідомлення до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою закінчення виконавчого провадження.
Наведене свідчить про те, що державним виконавцем не вчинено всіх передбачених чинним законодавством дій для примусового виконання виконавчого листа у виконавчому провадженні №62309664, а тому винесена відповідачем постанова від 26.08.2020р. про повернення виконавчого документа стягувачу є передчасною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідно, - задоволенню.
Водночас, суд зауважує, що Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у розумінні приписів ч.3 ст.287 КАС України, якими визначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, не є належним відповідачем у цій справі, так як не є органом державної виконавчої служби, у зв`язку із чим позовні вимоги до нього задоволені бути не можуть, позаяк органом державної виконавчої служби є саме Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) і саме воно є належним відповідачем у цій справі, тому суд задовольняє позовні вимоги саме до нього.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.08.2020 року, винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сірим Дімітрієм Володимировичем, у виконавчому провадженні №62309664.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частинною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 28.12.2020 року.

Суддя О.М. Турова