Справа № 640/3147/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3147/20 Головуючий у 1 інстанції: Огурцов О.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Безименної Н.В.

Оксененка О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому просив:

- визнати бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані 56 робочих днів додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 2), виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби станом на 28.02.2018 р., протиправною;

- стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 56 невикористаних робочих дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.02.2018 р. в сумі 46 360,64 грн., відповідно до пункту 1 частини 1 статті 21 та пункту 22 частини 1 статті 20 Закону № 796-ХІІ.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік ОСОБА_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Служба безпеки України, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт звертає увагу на особливий період, під час якого військовослужбовцям не надаються додаткові відпустки. Також, апелянт вказує, що Порядком використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. №936 не передбачено відшкодування витрат підприємств, пов`язаних із вже здійсненою оплатою відпусток працівникам з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи громадян, в той час, як Служба безпеки України не є розпорядником бюджетних коштів для виконання зазначених у Порядку програм.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 20.10.1993 р. по 28.02.2018 р. ОСОБА_1 проходив військову службу у Службі безпеки України.

ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), що підтверджується посвідченнями від 18.01.1997 р. серії НОМЕР_1 , від 26.11.2015 р. серії НОМЕР_2 , від 30.10.2019 р. серії НОМЕР_3 .

Наказом Голови Служби безпеки України від 23.02.2018 р. № 240-ос «По особовому складу» ОСОБА_1 було звільнено за станом здоров`я з військової служби у запас СБУ з дня виключення зі списків особового складу з 28.02.2018 р.

Відповідно до листа Служби безпеки України від 15.01.2020 р. № 12/Ц-11-П/68, у період з 2015 по 2018 роки ОСОБА_1 не надавалась додаткова відпустка, відповідно до пункту 1 статті 21 та пункту 22 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На звернення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Служба безпеки України листом від 19 вересня 2019 року № 21/3/1-Ц-3-Ц-4/5 повідомила, що відпустка, відповідно до пункту 1 статті 21 та пункту 22 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не належить до виду щорічних відпусток, а тому, на неї не поширюються норми щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації при звільненні тощо.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ)

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

В абзаці 3 пункту 14 статті 10-1 вказаного Закону зазначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Таким чином, перелік видів відпусток, які належать до щорічних відпусток, не є вичерпним та включає в себе усі додаткові відпустки, які передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, пільги, що передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20 цього Закону.

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги як використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік.

Враховуючи, що відпустка із збереженням заробітної плати особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачена Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також, що вона визначена як додаткова, а тому є одним із видів щорічної додаткової відпустки, які передбачені законодавством і належить до визначення інші додаткові відпустки. Тобто, така відпустка є щорічною, у розумінні статті 4 Закону України «Про відпустки».

За правилами пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (пункт 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ).

За змістом пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голови Служби безпеки України із заявою, в якій просив надати розпорядження керівникам УРОС та ФЕУ СБУ щодо підготовки відповідних документів про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику ліквідації наслідків в арії на Чорнобильській АЕС, за період з 2015 року по 2018 рік із розрахунку 14 робочих днів на рік, встановлених законом, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 28.02.2018 р. (а.с. 50-51).

Служба безпеки України листом від 19 вересня 2019 року № 21/3/1-Ц-3-Ц-4/5 повідомила, що відпустка, яка надається, на підставі ст. 20 та 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не належить до виду щорічних відпусток, а тому, на неї не поширюються норми щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації при звільненні, тощо (а.с. 53).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відпустка із збереженням заробітної плати особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачена Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначена як додаткова, а тому, є одним із видів щорічної додаткової відпустки, які передбачені законодавством і належить до визначення інші додаткові відпустки. Тобто, така відпустка є щорічною, у розумінні статті 4 Закону України «Про відпустки».

Також, суд першої інстанції зазначив, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Не погоджуючись з вищевказаним висновком, апелянт зауважує, що, відповідно до пп. 17-19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям припиняється надання додаткової відпустки, в тому числі, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки», як учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

З даного приводу, колегія суддів вказує на наступне.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України».

Так, у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що особливий період-це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Так, Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на дію в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, як доказ того, що позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку.

Колегія суддів зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

При цьому, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 під час проходження служби у Службі безпеки України за період з 2015 року по 2018 рік додаткову пільгову відпустку як особа, віднесена до 2 категорії з числа громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не використовував, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки не отримував, що, також, не заперечується сторонами по справі.

Щодо посилань відповідача у відповіді на позовну заяву, так і в доводах апеляційної скарги, що Служба безпеки України не є розпорядником коштів на оплату додаткової відпустки учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС, а виплати здійснюються органами соціального захисту населення, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.02.2020 року по справі № 826/8319/16, що, незважаючи на те, що СБУ не є розпорядником коштів, однак, саме на відповідача покладено обов`язок подавати до органів соціального захисту населення списки осіб, що мають право на виплати, а також, розрахунки таких виплат. А тому, за нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, в тому числі, днів додаткової відпустки відповідає у спірних правовідносинах відповідач - Служба безпеки України, який зобов`язаний у разі здійснення таких виплат за цим рішенням суду, звернутись до відповідних органів з розрахунком проведених виплат для їх компенсації з державного бюджету.

В той же час, розрахунок самої суми компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки належить до прямих повноважень відповідача і тому суд не може зобов`язати виплачувати конкретну її суму, а має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату такої компенсації, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відтак, ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Посилання апелянта на правову позицію Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі № 240/170/20 є безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує лише висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апелянта в частині пропуску позивачем процесуальних строків звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині 2 статті 233 КЗпП зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки, в рамках спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем законодавства про оплату праці позивача, а грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, відтак, звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно частково задоволено позовні вимоги, визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік ОСОБА_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Безименна Н.В.

Оксененко О.М.