Справа № 500/4337/20
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4337/20

08 квітня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2307-50 від 10.11.2020,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (надалі, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати Вимогу №Ф-2307-50 від 10.11.200 Головного управління ДПС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) у сумі 23864,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вимога ГУ ДПС у Тернопільський області №Ф-2307-50 від 10.11.2020 на суму 23864,50 грн. охоплює: суму 17569,2 грн. оформлену вимогою № Ф- 2307-50 від 11.02.2020, суму 14815,02 грн. оформлену вимогою №Ф-2307-50 від 08.11.2019, суму 12060,84 грн. оформлену вимогою №Ф-2307-50 від 13.08.2019, суму 9306,66 грн. оформлену вимогою №Ф-2307-50 від 11.05.2019, суму в 4095,30 грн. оформлену вимогою №Ф-2307-50 від 12.11.2018, незаконність нарахування яких вже встановлено рішеннями Тернопільського окружного адміністративного суду у справах №500/935/19, №500/1325/19, 500/252/20, 500/778/20, які набрали законної сили. Тобто, на думку позивача, вимога заявлена відповідачем містить в собі суми, які вже визнані протиправними, та суму, яку зобов`язано виключити з податкового блоку інтегрованої картки платника податку ОСОБА_1 рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі №500/1325/19. Позивач зазначив, що з поданої до Головного управління ДПС у Тернопільській області декларації про доходи вбачається те, що позивач не отримує доходу від адвокатської діяльності, що також встановлено рішеннями Тернопільського окружного адміністративного суду. Просить врахувати, що позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовує не як самозайнята особа, а як найманий працівник, за якого роботодавець сплачує страхові внески. Позивач вважає, що подвійна сплата ЄСВ як платника податків та платника єдиного внеску не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування оскаржуваної вимоги.

Ухвалою суду від 04.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що в оскаржувану вимогу входить мінімальна розрахункова сума ЄСВ за червень - липень 2018 року, ІІІ-ІУ квартал 2018 року, 2019 рік, І-ІІІ квартал 2020 року. Вважає, що фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) може бути знята з обліку на підставі поданої до контролюючого органу за основним місцем обліку заяви про ліквідацію або реорганізацію платника податків за ф. № 8-ОПП за умови внесення до Єдиного реєстру адвокатів України записів про: зміну організаційної форми адвокатської діяльності; зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю. Просить врахувати, що заява про зняття з обліку платника ОСОБА_1 до контролюючого органу не подавалась ні у період, за який винесена оскаржувана вимога, ні станом на дату написання відзиву на адміністративний позов. Крім цього, на думку представника відповідача, звільнення фізичних осіб-підприємців від обов`язку сплати за себе єдиного внеску з урахуванням певних умов передбачено частиною четвертою ст. 4 Закону №2464 у редакції вказаної частини статті в різні роки, однак для осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність таке звільнення від сплати ЄСВ не передбачено законодавством. За таких мотивів, просив відмовити у задоволенні даного позову.

Ухвалою суду від 03.02.2021 постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання у справі призначено на 01.03.2021 о 11:00 год.

Ухвалою суду від 15.02.2021 у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції - відмовлено.

01.03.2021 у відкритому судовому засіданні розгляд справи відкладено до 11.03.2021 о 09:00 год.

Ухвалою суду від 11.03.2021 розгляд справи відкладено до 30.03.2021 о 14:30 год.

Ухвалою суду від 30.03.2021 розгляд справи відкладено до 08.04.2021 о 14:30 год.

Ухвалою суду від 05.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача в частині проведення судового засідання 08.04.2021 в режимі відеоконференції.

08.04.2021 позивач та його представник не прибули, представник позивача подав письмову заяву, в якій вказав на можливість здійснювати розгляд справи за його відсутності у письмовому провадженні та за наявними у справі доказами.

Представник відповідача у відкрите судове засідання не прибув, подав письмове клопотання, в якому просив здійснити розгляд даної справи в порядку письмового провадження без участі сторони відповідача.

Враховуючи положення частини третьої ст.194, частини дев`ятої ст.205, частини четвертої ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), суд дійшов висновку про наявність підстав розгляду справи у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Крім цього, Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2020 №755 розпочато з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС утвореними як її відокремлені підрозділи повноважень та функцій територіальних органів, ліквідуються відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №893. Відтак, належним відповідачем у даній справі є Головне управління ДПС у Тернопільській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України ().

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.03.2018 серії ТР №000287, виданим Головою Ради адвокатів Тернопільської області на підставі рішення Ради адвокатів Тернопільської області від 29.03.2018 №139/6, та посвідченням адвоката України від цієї ж дати №000287.

Згідно записів трудової книжки від 18.08.2004 серії НОМЕР_1 позивач з 02.01.2018 по 12.07.2019 працював в Акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - АТ) на таких посадах: головний юрисконсульт в АТ, головний юрисконсульт відділу позовної роботи в регіонах Управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту; головний юрисконсульт юридичного управління в Публічному акціонерному товаристві "Комерційний банк "Хрещатик".

Наявність трудових відносин між позивачем та АТ встановлена рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 у справі №500/935/19, що залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 та доказуванню не підлягає. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 у період з січня 2018 року по грудень 2018 року своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізував не як самозайнята особа, а як найманий працівник - головний юрисконсульт відділу позовної роботи в регіонах Управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту АТ. Протягом періоду з січня по грудень 2018 року роботодавець щомісячно сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати - в середньому близько 3300 грн на місяць, тобто в сумі, що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Наявність трудових відносин між позивачем та ПАТ підтверджується копією наказу від 11.07.2019 №284-к "Про прийняття на роботу", відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на посаду головного юрисконсульта юридичного управління на умовах строкового трудового договору з 15.07.2019 по 30.09.2019, довідкою ПАТ від 03.03.2020 №9-1/509, про те, що ОСОБА_1 дійсно працює в ПАТ на посаді юрисконсульта і надано відомості про нараховану заробітну плату за період з липня 2019 по лютий 2020.

Згідно запису №50 у трудовій книжці позивача, позивач звільнений з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" з 30.04.2020.

У довідках ПАТ від 14.01.2020 №9-1/67 та від 03.03.2020 №9-1/509 зазначено суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 і прирівняні до неї платежі та утримані з них податки за період з липня 2019 року по грудень 2019 року. Так, за період з липня 2019 року по грудень 2019 року роботодавцем позивача ПАТ, було сплачено єдиний внесок за працівника ОСОБА_1 в загальній сумі 30314,68 грн.

В подальшому, позивач у період з 06.05.2020 по 30.06.2020 працював в Акціонерному товаристві "ВТБ Банк" на посаді головного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи, та з 04.08.2020 прийнятий на посаду провідного юрисконсульта Відділу судового супроводження Управління юридичного стягнення Департаменту стягнення кредитів.

Згідно з інформацією, яка міститься в інформаційній системі "Податковий блок. Облік платників податків" розділ "Реєстраційні дані" ОСОБА_1 29.05.2018 взятий на облік Головним управлінням (Чортківське управління) як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, вид діяльності - діяльність у сфері права (код ВЕД 69.10). 29.05.2018 за позивачем встановлено ознаку незалежної професійної діяльності, за ознакою діяльності - адвокат.

10.11.2020 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2307-50, у відповідності до якої станом на 31.10.2020 заборгованість зі сплати єдиного внеску позивача становить 23864,50 грн.

Не погоджуючись з вказаною податковою вимогою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226. пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Аналізуючи вищенаведені норми, суд зазначає, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється статті 178 ПК України, за умов, якщо така особа не є найманим працівником та не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Тобто, фізична особа, яка здійснює незалежну адвокатську діяльність, не може бути підприємцем у межах такої адвокатської діяльності. Адвокатська діяльність не є підприємницькою і не може проводитися фізичною особою - підприємцем.

Разом з тим, для фізичної особи, яка провадить незалежну адвокатську діяльність, не передбачено обмежень щодо здійснення підприємницької (відмінної від адвокатської) діяльності, не забороненої законом, у разі реєстрації такої особи підприємцем.

Статтею 178 ПК України передбачено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу.

Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності. У разі неотримання довідки про взяття на облік особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, об`єктом оподаткування є доходи, отримані від такої діяльності без урахування витрат.

Фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб. Іноземці та особи без громадянства, які стали на облік у контролюючих органах як самозайняті особи, є резидентами і у річній податковій декларації поряд з доходами від провадження незалежної професійної діяльності мають зазначати інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

Під час виплати суб`єктами господарювання - податковими агентами, фізичним особам, які провадять незалежну професійну діяльність, доходів, безпосередньо пов`язаних з такою діяльністю, податок на доходи у джерела виплати не утримується в разі надання такою фізичною особою копії довідки про взяття її на податковий облік як фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, відносини за яким встановлено трудовими відносинами, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до пунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести облік доходів і витрат від такої діяльності. Форма такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в податковій декларації.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Відповідно до пунктів 3 та 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників. Взяття на облік осіб, зазначених: в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей; в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - здійснюється не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від них відповідної заяви; в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону - здійснюється на підставі подання копії свідоцтва про державну реєстрацію угоди про розподіл продукції не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від них відповідної заяви.

Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацом третім частини восьмої статті 9 зазначеного Закону передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

В той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Системний аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що платниками єдиного внеску є самозайняті особи (зокрема, і адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально), а об`єктом справляння єдиного внеску є дохід особи.

Однак, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з єдиного внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У наведеному контексті суд вважає, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у типовій справі №520/3017/19 в межах зразкової справи №520/3939/19 рішенням від 02 вересня 2019 року та у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має право на заняття адвокатською діяльністю, однак реалізовував його не як самозайнята особа, а як найманий працівник. Зокрема, роботодавцями позивача у 2018-2019 роках щомісячно було нараховано та сплачено єдиний внесок за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати, в сумі що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Водночас, вирішуючи даний спір по суті, суд враховує наявність таких, що вступили в законну силу судових рішень, якими визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-2307-50, зокрема, у справах №500/935/19, №500/252/20, 500/778/20, №500/1325/19.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає, що в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана Вимога, регулярно нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

В той же час, з системного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується - під одним порядковим номером - до повного погашення сум боргу.

Вищезазначене свідчить про те, що оскаржувана в даній справі вимога є вимогою за тим же номером, що і оскаржувана у вказаних вище адміністративних справах, яка скасована у судовому порядку, та містить збільшену суму заборгованості позивача, визначену контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів саме у зв`язку із збільшенням суми боргу позивача, що відповідає положенням Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Крім цього, суд зазначає, що сплата роботодавцем за позивача страхового внеску підтверджується долученими до матеріалів справи довідкою Акціонерного товариства "Альфа-Банк" від 23.12.2020 №2983-18 б/б, довідкою ПАТ "Комерційний Банк "Хрещатик" від 30.04.2020 №9-1/877, довідкою Акціонерного товариства "ВТБ Банк" від 30.06.2020 №64.

Суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, які б спростовували факт працевлаштування позивача найманим працівником у вказаний період, не довів правомірності свого рішення.

Суд вважає, що враховуючи нараховування та сплату роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску у розмірі, не меншому мінімального страхового внеску на місяць за спірний період, наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною та скасування оскаржуваної вимоги податкового органу.

Вказана правова позиція суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 23 січня 2020 року справі №480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі №140/1777/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються під час вирішення наведеного спору щодо сплати страхових внесків роботодавцем за особу, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем.

Таким чином, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає до задоволення повністю. Сплачений судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Так, частиною першою та третьою статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17).

Частиною першою ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Така правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №1.380.2019.001036.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд враховує, що дана адміністративна справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відтак, враховуючи наведені норми КАС України та зважаючи на наявність судових рішень у справах з подібним предметом спору, суд відносить дану справу до категорії незначної складності. Позивачем не надано доказів на підтвердження значення справи, впливу вирішення справи на його репутацію або публічного інтересу до справи.

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, суд також зазначає наступне.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу (правову) допомогу позивачем подано до суду Договір про надання правової допомоги №1 від 20.03.2020 Акт приймання-передачі виконаних робіт №1 від 10.02.2021, Додаткова угода до договору про надання правової допомоги №1 від 20.03.2020, Протокол погодження договірної ціни від 10.02.2021.

Однак, суд зазначає, що дана категорія справ є поширеною, судова практика сформована судами, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Вирішуючи питання стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань витрат на професійну правничу (правову допомогу), судом приймається до уваги наявність у суді аналогічних спорів між тими ж сторонами, з тих самих підстав щодо одного й того ж предмета спору, та рішень суду, які набрали законної сили, з різницею лише у сумі оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), щокварталу така сума збільшувалася. Так, відповідно до даних автоматизованої комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» у Тернопільському окружному адміністративному на розгляді перебували та перебувають аналогічні справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Відтак, обсяг часу на підготовку документів не міг бути значним, як і обсяг юридичної і технічної роботи, тексти позовних заяв у справах є ідентичними.

Оскільки розмір понесених витрат позивачем є необґрунтованим та неспівмірним з предметом спору, враховуючи підставні заперечення відповідача щодо зменшення їх розміру, до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати, понесені ним на правничу допомогу, лише у сумі 2000,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 2000,00 грн., так як саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 10.11.2020 № Ф-2307-50 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 23864,50 грн.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісім сорок) грн. 80 коп., сплачений у відповідності до квитанції № N56-179ЗК від 23.12.2020 та 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 08 квітня 2021 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження :вул. Білецька, 1, м. Тернопіль,46003 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.