Справа № 344/14171/16-а
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 344/14171/16-а пров. № А/857/1708/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (головуючий суддя Антоняк Т.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську 19 листопада 2020 року, повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року, у справі №344/14171/16-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

01.11.2016 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, просила визнати протиправною відмову щодо виплати одноразової компенсації сім`ї, яка втратила годувальника, зобов`язати відповідача виплатити відповідно до статті 48 Закону №796-ХІІ одноразову компенсацію в розмірі 60 мінімальних заробітних плат, визначених на момент виплати, встановити строк для подання до суду звіту про виконання судового рішення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року позов задоволено частково: поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом; визнано протиправною відмову Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради щодо виплати ОСОБА_1 одноразової компенсації як особі, яка втратила годувальника; зобов`язано Департамент соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради виплатити ОСОБА_1 відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразову компенсацію у зв`язку із втратою годувальника, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою. В решті вимог позову - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до переліку осіб які мають право на компенсацію за шкоду, заподіяну здоров`ю, внаслідок Чорнобильської катастрофи, відносяться також сім`ї, які втратили годувальника, що був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Суд першої інстанції вказав, що належність до непрацездатних осіб та членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, визначається згідно із статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка є особою, яка відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання одноразової компенсації, в разі втрати годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Суд першої інстанції вказав, що з огляду на не наведення позивачкою аргументів на переконання необхідності вжиття судового контролю і ненадання останньою доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Департамент соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради подали апеляційні скарги.

Департамент соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що право на одноразову компенсацію в разі втрати годувальника має сім`я, у якій є непрацездатні члени, що були на утриманні померлого годувальника на момент його смерті. Скаржник вказує, що компенсація та допомога, передбачені статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплачуються в порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України. Скаржник зазначає, що позивач пропустила строк звернення до суду.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить змінити рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року в частині зобов`язання відповідача, зазначивши у рішенні, що виплату одноразової компенсації слід провести відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з втратою годувальника, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою в розмірі 60 мінімальних заробітних плат, визначених на момент виплати, та встановити відповідачу строк для подачі звіту до суду про виконання рішення суду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач протягом тривалого часу не виконує рішення судів по аналогічних справах, покликаючись на відсутність коштів для виплати за рішеннями судів. Скаржник вказує, що суд захистив неправомірні інтереси відповідача і невідомо чи дійсно отримає позивач належну їй компенсацію.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також вирішення справи можливе на підставі наявних у ній доказів, керуючись статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуване рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 02.06.2015 отримала посвідчення дружини померлого громадянина із числа (ліквідаторів, потерпілих) категорії 1-А, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою №008640 (а.с.9).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 56 років, про що складено відповідний актовий запис №1473 (а.с. 7).

Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 23.03.2015 № 23, ОСОБА_2 встановлено причинний зв`язок смерті з наслідками аварії на ЧАЕС (а.с.8).

Листом Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради № 1992/01-00113 від 13.07.2015 на звернення ОСОБА_1 щодо надання одноразової компенсації сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, повідомлено, що так як ОСОБА_1 на час смерті чоловіка не мала встановленої групи інвалідності, а пенсію призначено з 05.05.2015, тому законних підстав проведення виплати одноразової компенсації сім`ям, які втратили годувальника, немає.

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 85 у поєднанні із пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, заходи регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 796-XII).

Відповідно до статті 48 Закону № 796-XII одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, нормами спеціального закону не визначається поняття «сім`я, яка втратила годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та порядок отримання одноразової компенсацій.

Годувальником є особа, на утриманні якої перебувають непрацездатні члени сім`ї.

Відповідно до частини 4 статті 52 Закону № 796-XII члени сім`ї, які вважаються непрацездатними і утриманцями, визначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Непрацездатними членами сім`ї відповідно до частини 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Частиною 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносено осіб, зазначених в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Аналогічні положення закріплено статтями 37, 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стаття 75 Сімейного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом 1, 2 чи 3 групи.

Таким чином, право на отримання одноразової компенсації, передбаченої статтею 48 Закону № 796-XII надано сім`ї, в якій є непрацездатні члени, що були на утриманні померлого годувальника. Відповідно до вищезазначених норм, один із подружжя, вважається таким, що втратив годувальника, якщо на момент смерті іншого із подружжя, він був інвалідом або досяг пенсійного віку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, станом на 26.09.2014 не досягла віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в матеріалах справи також відсутні відомості про те, що вона є особою з інвалідністю.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачка хоч і є вдовою ОСОБА_2 ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії, який помер внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але не надано жодних доказів, які підтверджують, що позивач на час смерті ОСОБА_2 , належала до непрацездатних членів сім`ї, чи була непрацездатним членом сім`ї, який перебував на утриманні померлого годувальника, а тому ОСОБА_1 не має права на отримання одноразової компенсації як член сім`ї, яка втратила годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Щодо рішення Івано-Франківського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019 у справі №344/13332/16-ц, то суд апеляційної інстанції зауважує, що положення частини 4 статті 78 КАС України варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені, однак таке звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ, а дотримуватись основних засад (принципів) адміністративного судочинства щодо офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача виплатити їй одноразову компенсацію як члену сім`ї, яка втратила годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою та похідні від таких позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при винесенні рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову слід відмовити.

Окрім того суд апеляційної інстанції не може залишити поза увагою недотримання судом першої інстанції, встановлених нормами КАС України розумних строків розгляду справи, що мало наслідком винесення оскаржуваного судового рішення понад чотири роки з дня звернення позивача із позовом до суду.

Як це зазначено у практиці ЄСПЛ, судовий розгляд справи повинен відповідав вимозі «розумного строку» в розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обґрунтованість тривалості провадження має оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів. (п.41 рішення ЄСПЛ у справі «Зяя проти Польщі» (заява № 45751/10)).

Суд апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не знайшов обґрунтування затримки у розгляді даної справи.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року у справі №344/14171/16-а скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук