Справа № 200/8115/20-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року справа №200/8115/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Гайдара А.В., Казначеєва Є.Г., секретаря судового засідання Сізонова Є.С., за участю представника позивача Бичкова О.Є., представника відповідача Сенникова А.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року (повний текст складено 29 січня 2021 року) у справі № 200/8115/20-а (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом Приватного акціонерного товариства «Авдіївський Коксохімічний Завод» до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, -

УСТАНОВИВ:

02.09.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче об`єднання «Інкор і КО» звернулося до суду з позовом в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22 травня 2020 року.

В обґрунтування позову зазначило, що висновки податкового органу про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Теплохіммонтаж» є необґрунтованими, оскільки забезпеченість підрядника трудовими ресурсами не може підтверджуватись звітами форми 1-ДФ, так як ця звітність свідчить про доходи виплачені робітникам підприємства у відповідному періоді, але не про фактичне використання трудових ресурсів в господарській діяльності суб`єкта господарювання. Також окремі недоліки в бухгалтерській документації ніяким чином не вплинуло на суму та характер робіт.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Донецькій області № від 22 травня 2020 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Донецькій області на користь Приватного акціонерного товариства Авдіївський Коксохімічний Завод суму судового збору в розмірі 2102,00 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято без урахування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не враховано ненадання до перевірки документів, що передбачені умовами укладеної угоди № 6076: додатків до акту приймання виконаних підрядних робіт форми № КБ-2в, а саме: форми 01 «Акт на передачу основних та допоміжних матеріалів, конструкцій, запасних частин та деталей підрядної організації», форми 02 «Акт на оприбуткування ТМЦ, отриманих при розробці (демонтаже) деталів, вузлів, агрегатів та т.д. у ході ремонту (надання послуг), форма 03 «Акт на використані при ремонті матеріали», підтвердженого довідкою вартості виконаних підрядних робіт, форми КБ-3 (довідка КБ-3, комплект виконавчої документації на будівельно-монтажні роботи згідно переліку, визначеному нормативними документами, документи, які свідчать про відповідність використаних матеріалів, конструкцій, виробів та обладнання, встановленим вимогам нормативних документів ( у т. ч. сертифікату санітарно-гігієнічного висновку та сертифікату радіологічної безпеки, в передбачених законодавством випадках), інших документів, узгоджених сторонами. Додатків до договору: кошторисна документація, графік виконання робіт, документів документи, які передбачені договором № 5911, документів щодо транспортування парових котлів для проведення їх випробувань, та повернення парових котлів після випробувань на адресу ТОВ НВО «Інкор і Ко». До перевірки не надано документи, передбачені договором № 5911: кошторисна документація, графік виконання робіт. Наголошує на тому, що до перевірки позивачем не надано будь-яких первинних документів, які б свідчили про надання Замовником (ТОВ НВО «Інкор і Ко») дозволу на залучення Підрядником (ТОВ «Теплохіммонтаж») до виконання робіт Субпідрядників. Звертає увагу суду, що ТОВ «Теплохіммонтаж» є фігурантом кримінальної справи у кримінальному провадженні № 0000003 від 31.05.2019 відносно службових осіб ТОВ «Теплохіммонтаж», отже економічна обґрунтованість укладання договорів між позивачем та ТОВ «Теплохіммонтаж» є сумнівною. Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає, що податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Приватне акціонерне товариство «Авдіївський Коксохімічний Завод» є юридичною особою , яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче об`єднання Інкор і КО», яке в свою чергу було юридичною особою .(а.с. 190-195).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче об`єднання Інкор і КО» є платником податку на додану вартість з 15.01.2001 року на підставі витягу № 074 від 18.01.2016 року.(а.с. 90).

Посадовими особами Головного управлінням ДПС у Донецькій області відповідно до наказу від 07.02.2020 року № 308 була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче об`єднання Інкор і КО» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за січень 2020 року, за результатами якої складений Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об`єднання Інкор і КО від 14.04.2020 року №373/05-99-04-02/31297266 (а.с. 7-29).

Відповідно до висновків Акту перевірки позивачем порушено норми податкового законодавства: п. 48.1 ст 48, п.200.1, п.200.4, ст. 200 Податкового кодексу України, в частині: ведення податкового обліку з порушенням встановленого порядку; завищення суми від`ємного значення, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на 13650 грн.

Висновки контролюючого органу мотивовані тим, що ТОВ «Науково-виробниче об`єднання Інкор і КО» не має оформлених належним чином первинних документів від ТОВ «Теплохіммонтаж», які б містили у собі данні, що підтверджують зв`язок наданих послуг із фінансово-господарською діяльністю підприємства відповідно до їх реальному економічному змісту.

Позивачем були подані заперечення № 666-20з від 07.05.2020 року до Головного управління ДПС у Донецькій області.(а.с. 30-31).

Листом № 41994/10/05-99-04-02 від 20.05.2020 року, у задоволенні заперечення TOB "НВО "ІНКОРІ КО" було відмовлено.(а.с. 32-41).

На підставі Акту перевірки від 14.04.2020 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми В1 за № від 22.05.2020 року, яким зменшено суму бюджетного відшкодування за січень 2020 року в розмірі 13650,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції в розмірі 6825,00 грн. з відповідним розрахунком. (а.с. 43-44).

Листом від 22.05.2020 року № 43189/10/05-99-04-02 ГУ ДПС У Донецькій області спрямувала ТОВ «НВО «Інкор і КО» податкове повідомлення-рішення форми В1 № від 22.05.2020 року.(а.с. 42).

ТОВ «НВО «Інкор і Ко» скористалося правом адміністративного оскарження та звернулося до Державної податкової служби України зі скаргою за № 826-20з від 05.06.2020 року.(а.с. 45-48).

Рішенням Державної фіскальної служби України № 23014/6/99-00-06-02-02-06 від 20.07.2020 року оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.(а.с. 51-58).

Як свідчать матеріали справи на підтвердження реальності господарських операцій між ТОВ «НВО «Інкор і Ко» та ТОВ «Теплохіммонтаж» надані наступні докази.

24 жовтня 2019 року між ТОВ «НВО «Інкор і Ко» та ТОВ «Теплохіммонтаж» укладений Договір № 6076 (підряду на будівельно-монтажні, пусконалагоджувальні роботи).(а.с. 59-64).

Відповідно до розділу І Договору замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик виконати в порядку та на умовах цього Договору роботи за затвердженими Замовником кошторисами або проектами (п. 1.1)

Замовник зобов`язується надати Підряднику об`єкт для виконання робіт, прийняти та оплатити виконані роботи в порядку та строки, передбачені цим Договором.(п. 1.2).

Сторони допускають, за умовою надання у письмовій формі згоди Замовника, залучення Підрядником для виконання спеціалізованих підприємств (організацій) (далі Субпідрядників) для виконання окремих обсягів (об`єктів, етапів, видів) робіт на виконання цього Договору.(п. 1.3).

На підтвердження виконання умов договору позивачем надані: Договірна ціна на будівництво Еколого-теплотехнічні випробування парових котлів типу СМ-16/22, що здійснюються в 2019 році; дефектний акт від 30 жовтня 2019 року; підсумкова відомість ресурсів; локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 на пусконалагоджувальні роботи; еколого-теплотехнічні випробування парових котлів типу СМ-16/22; довідка про вартість виконаних будівельних робіт і витрат за грудень 2019 року; акт приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року; податкова накладна № 4 від 24.12.2019 року на еколого-теплотехнічні випробування парових котлів на суму 68248,82 грн. в т.ч. ПДВ на суму 13 649,76 грн.; квитанція № 1 про реєстрацію податкової накладної № 4 від 24.12.2019 року за № ; платіжне доручення № 237713 від 31.01.2020 року, яким перераховані кошти ТОВ «НВО «Інкор і Ко» на адресу ТОВ «Теплохіммонтаж» в сумі 81898,58 грн. (а.с. 65-89).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

За приписами пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України унормовано, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

За змістом пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

Відповідно пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

При цьому, пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: - фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; - документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; - придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; - наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; - наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); - наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України та підписана уповноваженою особою.

Крім того у відповідності до статті 134 Податкового кодексу України, в редакції, що діяла в період, за який проводилась перевірка, об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Проте, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно абзацу 5 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Частиною другою статті 3 Закону № 996-ХІV передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Приписами частини першої статті 9 цього Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 статті 9 Закону № 996-ХІV передбачені Обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи передбачені частиною 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV.

Згідно пунктів 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув`язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Згідно пункту 2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

При цьому, право на віднесення сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні товарів чи послуг, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання в разі фактичного здійснення оплачених товарів, наявності первинних документів та використання в господарській діяльності цих товарів.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на формування податкового кредиту; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість.

Аналізуючи складені між позивачем та контрагентами первинні документи, що долучені до матеріалів справи та були надані під час перевірки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що документи відповідають положенням законодавства та містять всі обов`язкові реквізити первинного документу, які передбачені статтею 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, а тому вказані документи мають юридичну силу та підтверджують реальний рух активів, зміну зобов`язань та капіталу позивача.

Доводи податкового органу будуються на припущеннях, оскільки не надано доказів, які б однозначно свідчили про неправдивість одержаних від платника документів, які підтверджують фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків.

Суд вірно дотримався позиції, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем на підставі наданих належним чином оформлених первинних документів, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарських операцій, факту реального вчинення ПРАТ «АКХЗ» господарських операцій з ТОВ «Теплохіммонтаж», використання результатів виконаних робіт у власній господарській діяльності, а також оплати виконаних робіт, з урахуванням ПДВ.

Колегія звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 200/13883/19-а.

Так, у цьому рішенні Суд зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Крім того у рішеннях Європейського суду з прав людини, що прийняті в справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03), Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03) наголошено на індивідуальному характері відповідальності особи та відсутності підстав для притягнення платника податків до відповідальності у зв`язку з порушенням податкової дисципліни його контрагентами. Зокрема, зазначено, що платник податку на додану вартість не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо такий платник не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Європейський суд з прав людини визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. Аналогічні положення містяться й в Конституції України.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно того, що позивачем до бюджетного відшкодування суму 13649,76 грн. без урахування висновків акту документальної позапланової невиїзної перевірки від 16.03.2020 № 329/05-99-04-02/31297266, яким підприємством зменшено від`ємне значення на суму ПДВ 41018,00 грн.(далі Акт перевірки № 329)

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.01.2021 року було задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Авдіївський Коксохімічний Завод» до Головного управління ДПС у Донецькій області, внаслідок чого визнані протиправними та скасовані повністю податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Донецькій області, прийняті на підставі Акту перевірки № 329, № від 30.04.2020 року та № від 30.04.2020 року. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо посилання апелянта на те, що ТОВ «Теплохіммонтаж» є фігурантом кримінального провадження, суд зазначає, що вирок у кримінальному провадженні відсутній, посадових осіб позивача не звинувачено в отриманні податкової вигоди по взаємовідносинах з цими підприємствами. Оцінку належності та допустимості цих доказів має бути надано судом під час розгляду кримінальних справ у порядку кримінального судочинства, а не під час розгляду даної адміністративної справи. Суд звертає увагу, що наявність кримінальних проваджень щодо контрагентів платника податків, в яких не винесено вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів Кодексу адміністративного судочинства України не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними. З цього приводу Верховний Суд висловлював правову позицію, зокрема у справі №802/2231/17-а постанова від 18.09.2018.

Враховуючи, що спірні господарські операції здійснено позивачем з метою подальшого використання виконаних робіт у межах своєї господарської діяльності, а також наявні в матеріалах справи документи бухгалтерського та податкового обліку є достатніми, належними та допустимими доказами для підтвердження реальності здійснення господарських операції з вищезазначеним контрагентом позивача та правомірності визначення позивачем сум ПДВ, суд погоджується з висновком суд першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що фактично доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та обставинах які надавались апелянтом суду першої інстанції в ході розгляду справи, які судом було досліджено та надано їм оцінку. Апелянтом в скарзі не наведено жодного доводу та доказів в спростування або помилковість висновків суду першої інстанції, не зазначено в чому саме полягає порушення судом першої норм матеріального права або помилковість оцінки обставин в справі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 200/8115/20-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв