Справа № 160/17618/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державна установа «Ігренський виправний центр (№133)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
30.12.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)», у якому позивач просить суд:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 06.10.2005 по 20.10.2020 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, встановлено право осіб рядового і начальницького складу під час звільнення зі служби, зокрема, отримати грошову компенсацію за речове майно, яке не було ними отримано на день звільнення.
Позивач вказує, що йому не була виплачена компенсація за речове майно, у зв`язку з чим, він 20.10.2020 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. 26.10.2020 відповідачем була видана довідка №1 про виплату грошової компенсації за належний до видачі предмети речового майна, згідно якої сума до виплати становить 18 141,83 грн., але компенсація на час звернення до суду не виплачена.
Оскільки грошова компенсація за речове майно не була виплачена відповідачем на день звільнення ОСОБА_1 зі служби, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України, просить також стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.10.2020 по 30.12.2020 (день звернення до суду).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.01.2021 позовну заяву було залишено без руху з встановленим строком для усунення його недоліків.
21.01.2021 позивач на виконання вимог ухвали суду від 04.01.2021 усунув недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Призначено розгляд справи по суті розпочати з 25 лютого 2021 року.
08.02.2021 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на абзац 2 пункту 22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, яким передбачено виплату грошової компенсації за умов наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі, та відсутність на поточних рахунках установи та у кошторисних призначеннях на 2020 - 2021 роки коштів на цільові виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна звільненим у 2020 році працівникам, відповідач зазначає, що установа не мала та не має можливості виплатити позивачу грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.
Крім того, відповідачем зазначено, що з урахуванням положень абз. 2 п. 1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та п. 4 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також беручи до уваги, що позивач зі списків особового складу та всіх видів забезпечення був виключений 20.10.2020, а з заявою про виплату грошової компенсації за речове майно звернувся 20.10.2020, тобто після закінчення перебування на військовій службі, правила щодо виплати грошової компенсації на нього не поширюються.
Також, на думку відповідача, підставою для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно є звільнення військовослужбовця з військової служби, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині виплати середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, у період з 06.10.2005 по 20.10.2020 позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.
Відповідно до витягу з наказу Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" від 20.10.2020 № 110/ОС-20 підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника установи з інтендантського та комунального-побутового забезпечення-начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" було звільнено з 20.10.2020 у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".
20.10.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування.
Державною установою "Ігренський виправний центр (№ 133)" 26.10.2020 було видано довідку №1 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, згідно якої загальна сума грошової компенсації, яка належить до виплати, становить 18 141,83 грн., однак сама компенсація виплачена не була.
В звязку з наведеним позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Частиною 5 вищенаведеної статті визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, Міністерством юстиції України було видано наказ від 28.03.2018 № 925/5, яким затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно пункту 3 розділу І вказаного Порядку грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 1 глави 22 розділу ІІ означеного вище Порядку днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення.
День звільнення вважається останнім днем служби.
Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби.
Таким чином, останнім днем служби позивача є 20.10.2020.
З огляду на наведене, посилання відповідача, що позивач звернувся із заявою про виплату грошової компенсанції за речове майно після закінчення перебування на віськовій службі є необгрунтованими.
Правовий статус персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено статтею 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".
Частиною 5 вказаної статті визначено, що особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 було затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок № 578) та Норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно пункту 8 Порядку № 578 речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення № 1-5, а інвентарне майно - за нормами № 6-13.
Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають, зокрема, особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади.
Пунктом 9 вищенаведеного Порядку (в редакції, чинній на момент звільнення) визначено, що забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в міжрегіональних територіальних органах, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, закладах освіти, державній установі "Центр пробації" та уповноважених органах з питань пробації, державній установі "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" та закладах охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, черговій частині державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а у разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи.
Відповідно до пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Пунктом 23 вищенаведеного Порядку, зокрема, визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви.
Згідно пункту 60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Отже, положення вищенаведеного законодавства передбачають право працівників кримінально-виконавчої служби під час звільнення зі служби отримати речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або грошову компенсацію за нього, та встановлюють порядок такого отримання.
Як було зазначено вище, 20.10.2020 позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування.
Відповідачем було видано довідку № 1 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, згідно якої загальна сума грошової компенсації, яка належить до виплати, становить 18 141,83 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 скористався своїм правом на отримання грошової компенсації за речове майно особистого користування, визначеним п. 27 Порядку № 578, подав заяву, відповідно до п. 23 Порядку № 578, а Державна установа "Ігренський виправний центр (№ 133)" лише частково виконала вимоги п. 60 вказаного Порядку, а саме - оформила довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, але не провела відповідні розрахунки та виплати.
З урахуванням положень вищенаведеного законодавства та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд вважає бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 18 141,83грн. протиправною.
Щодо посилання відповідача на абзац 2 пункту 22 Порядку № 578, а також на відсутність на поточних рахунках установи та у кошторисних призначеннях на 2020 - 2021 роки коштів на цільові виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна звільненим у 2020 році працівникам Державної установи "Ігренський виправний центр (№ 133)", суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 22 Порядку № 578 особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.
Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Таким чином, виплата грошової компенсації за наявність коштів в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі, передбачена абзацом 2 пункту 22 Порядку № 578, стосується осіб рядового і начальницького складу, які продовжують проходити службу в органах кримінально-виконавчої служби.
В даній справі предметом позову є виплата грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особам рядового і начальницького складу під час звільнення зі служби, яка регулюється пунктами 27 та 60 Порядку № 578, і яка не поставлена в залежність від наявності коштів в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд вважає необґрунтованими висновки відповідача в частині поширення на позивача правил щодо виплати грошової компенсації відповідно до абз. 2 п. 1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та п. 4 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.03.2016 № 178, оскільки наведене законодавство регулює порядок виплати грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не є військовослужбовцем, а проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, яка підпорядкована Міністерству юстиції України, і механізм забезпечення речовим майном, а також виплата грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна працівників даної служби визначено Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 18 141,83 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2020 по день звернення до суду, а саме 30.12.2020,, у сумі 50 702,52 грн., суд зазначає наступне.
З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч. 6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навивши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження служби у кримінально-виконавчій службі, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ст. 7 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, водночас, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З вказаного слідує, що передбачений ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Проте на час звернення позивача до суду з позовом щодо нарахування та виплати середнього заробітку, передбаченого ст.117 КЗпП України, остаточний розрахунок по виплаті належних позивачеві сум грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ще не відбувся.
Позивач помилково ототожнює дату звернення до суду з датою остаточного розрахунку.
Таким чином, враховуючи відсутність такої юридично значимої обставини, як факту проведення з позивачем остаточного розрахунку, підстави для застосування до відповідача відповідальності саме за період, передбачений ст.117 КЗпП України, на час розгляду цієї справи в суді відсутні.
Згідно зі статтею 5 КАС України, судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Враховуючи те, що у відповідача, згідно вимог ст. 117 КЗпП України, виникає обов`язок виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а зазначеного ще не відбулось, суд доходить висновку щодо передчасності цих позовних вимог, оскільки в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.
Аналогічна правова позиція наведена у постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі № 120/1407/19-а.
Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим, а позовні вимоги - такими, що підлягають частковому задоволенню.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 560,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)", що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 18 141,83 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно