Справа № 300/1431/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1431/20 пров. № А/857/15046/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Кухтей Р.В., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 300/1431/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції - Шумей М.В.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправною відмови відповідача щодо зарахування трудового стажу за всі періоди роботи з 20.06.1980 по 18.08.1984, з 17.11.1988 по 18.04.1991, з 12.06.1990 по 18.04.1991, з 01.01.1997 по 30.09.1997, з 01.01.2004 по 18.05.2010, з 29.07.2014 по 16.11.2015 та зобов`язання відповідача зарахувати зазначені періоди до трудового стажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в порушення норм пенсійного законодавства протиправно відмовлено у зарахуванні до трудового стажу позивача вищезазначені періоди роботи. З діями відповідача не погоджується, оскільки дані періоди внесені до трудової книжки, яка є основним документом для підтвердження трудового стажу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) щодо зарахування періодів роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з 17.11.1988 по 18.04.1991, з 12.06.1990 по 18.04.1991, з 01.01.1997 по 30.09.1997.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у страховий стаж період роботи з 17.11.1988 по 18.04.1991, з 12.06.1990 по 18.04.1991, з 01.01.1997 по 30.09.1997.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача. Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Крім цього, вказано на те, що відповідно до Примірного статуту колгоспу, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року № 910 із змінами та доповненнями членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею приймати участь в колективному господарстві колгоспу. Відтак, вважає, що для зарахування стажу роботи за період з 20.06.1980 по 18.08.1984 не обов`язково, щоб позивач був членом колгоспу, він міг працювати у колгоспах на підставі трудового договору, або контракту як найманий працівник, а, відтак, на позивача як працівника, повністю поширюється чинність Кодексу законів про працю та інших актів законодавства про працю.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується правомірність відмови в зарахуванні спірних періодів до загального стажу позивача.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 05.12.2018, отримує пенсію по віку.

На звернення позивача, відповідач, листами від 02.01.2020 №2, від 16.01.2020 за №СА-1518/2 повідомив позивача про періоди роботи які зараховані і які не зараховані до його трудового стажу та фактично відмовив у зарахуванні спірних періодів роботи позивача (а.с.7, 8).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, щодо не зарахування спірних періодів до трудового стажу та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у страховий стаж позивача слід зарахувати періоди роботи з 17.11.1988 по 18.04.1991, з 12.06.1990 по 18.04.1991, з 01.01.1997 по 30.09.1997, оскільки такі підтверджується відповідними записами у наданих ним копіями трудових книжок. Відносно періодів роботи з 01.01.2004 по 18.05.2010 та з 29.07.2014 по 15.02.2015, вказано на те, що такі не підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача в судовому порядку, оскільки такі уже зараховані відповідачем. Також, позивачем жодними доказами не підтверджується періоду роботи з 20.06.1980 по 18.08.1984 у колгоспі ім. Чкалова. Наголошено на тому, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно зі статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року. № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, копій трудових книжок (а.с.9-13) встановлено відсутність записів щодо спірного періоду роботи з 20.06.1980 по 18.08.1984 у колгоспі ім. Чкалова.

Також, додатковим підтвердженням відсутності права зарахування пенсійним органом зазначеного трудового стажу є архівна довідка Веселівської районної ради Запорізької області від 01.02.2019 №С-33, відповідно до якої в книгах обліку трудового стажу і заробітку та в книгах обліку розрахунків з оплати праці з членами колгоспу за 1980-1984 роки ОСОБА_1 не значиться.

Враховуючи зазначенні обставини колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зарахування зазначеного періоду роботи до трудового стажу позивача.

Поряд з цим, періоди роботи позивача в кооперативі «Тонбі» з 17.11.1988 по 18.04.1991 та в кооперативі «Корвет» з 12.06.1990 по 18.04.1991 м. Санкт-Петербурга, Калінінського району Російської Федерації підлягають зарахуванню, оскільки такі підтвердженні відповідними записами у трудовій книжці позивача.

Також, згідно записів трудової книжки позивача №3, №4, ОСОБА_1 працював настоятелем храмів в період з 06.03.1996 по 18.05.2010, вказане підтверджується також довідкою Української Православної Церкви від 08.10.2019 №65 (а.с.22). Спірний період роботи позивача з 01.01.1997 по 30.09.1997 входить у період роботи настоятелем храмів в період з 06.03.1996 по 18.05.2010, тому такий стаж, позивачем підтверджено.

Не заслуговують на увагу покликання відповідача, що підставою неврахування періоду роботи позивача з 01.01.1997 по 30.09.1997 є відсутність сплати роботодавцем страхових внесків за вказаний період, зважаючи на наступне.

За приписами частини 6 статті 20 Закону №1058, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частини 12 статті 20 Закону №1058).

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010, № 2464-VI (далі - Закон №2464), страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Зокрема частиною 1 статті 4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Згідно із частиною 2 статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (пункт 171.1 статті 171 Податкового кодексу України).

З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством - страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів його роботи.

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній Верховним Судом у числених його постановах від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 242/4793/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №242/1484/17, від 04 червня 2019 року у справі №235/900/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 242/1871/17 та №423/3544/16-а, від 23.03.2020р. у справі № 535/1031/16-а.

Таким чином, пенсійним органом протиправно не зараховано до страхового стажу роботи позивача періоди його роботи в кооперативі « Тонбі » з 17.11.1988 по 18.04.1991 та в кооперативі «Корвет» з 12.06.1990 по 18.04.1991 м. Санкт-Петербурга, Калінінського району Російської Федерації та з 01.01.1997 по 30.09.1997 настоятелем храмів.

Відносно періоду роботи позивача з 01.01.2004 по 18.05.2010 та з 29.07.2014 по 15.02.2015 слід зазначити, що не підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача в судовому порядку, оскільки такі уже зараховані відповідачем, а саме період з 01.01.2004 по 18.05.2010 настоятелем храму «Святої Параскеви» с. Кричка Богородчанського району, зарахований до страхового стажу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідно до сплачених страхових внесків, що підтверджується розрахунком стажу ОСОБА_1 , який міститься в матеріалах справи, а період роботи з 29.07.2014 по 15.02.2015 зазначений в позовній заяві як період роботи настоятелем храму «Святої Покрови» м. Івано-Франківськ зараховано Головним управлінням на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідно до сплачених страхових внесків та довідки від 21.12.2018 № 1726 виданої управлінням соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації, як період догляду за пенсіонером.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 300/1431/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. В. Кухтей
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року