Справа № 520/31/20
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 р. Справа № 520/31/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 (головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С.) по справі № 520/31/20

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області

про стягнення суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області на користь ОСОБА_1 частину невиплаченої суддівської винагороди за період від 28 березня 2015 року по 18 жовтня 2019 року в розмірі 1 100 000,00 грн, щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу за період від 01 червня 2015 року по 30 вересня 2015 року з урахуванням індексації в сумі 30 000,00 грн та 20 % посадового окладу за період від 23 серпня 2017 року по 18 жовтня 2019 року в сумі 280 000,00 грн, всього стягнути 1 410 000,00 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області на користь ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу за період від 01 червня 2015 року по 30 вересня 2015 року з урахуванням індексації.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначає, що рішення суду постановлено неповажним судом, оскільки, на його дуку, головуючий по справі суддя ОСОБА_2 призначена на посаду судді з порушенням визначеного законодавством порядку, крім того справа розглянута за його відсутності, без належного повідомлення.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (далі- відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що в зазначений позивачем період суддівська винагорода виплачувалася своєчасно, в розмірах визначених діючим на той час законодавством, про що вірно зазначено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що з 01.10.2012 року до 18.10.2019 року ОСОБА_1 обіймав посаду судді Зачепилівського районного суду Харківської області, згідно указу Президента України від 23.08.2012 № 484/2012 "Про призначення суддів", наказів Зачипілівського районного суду Харківської області від 01.10.2012 року та 15.10.2019 року №02.03-106 (а.с. 8-10, 92).

ОСОБА_1 звільнено з посади судді Зачепилівського районного суду Харківської області на підставі пп.4 п 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України» рішенням Вищої ради правосуддя від 17.09.2019 року №2484/0/15-19 .

В період з 28.03.2015 року по 31.12.2016 року позивач отримував суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2017 по 04.12.2018 року - у 10-кратному розмірі прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного року та з 04.12.2018 року по 18.10.2019 року - у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що підтверджується розрахунковими листами ОСОБА_1 (а.с. 31-47).

З 04.12.2018 року позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу, що підтверджується наказом від 10.12.2018 № 02.03-104 (а.с. 91).

Позивач вважаючи, що розмір суддівської винагороди виплачується в меншому розмірі ніж встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що виплата суддівської винагороди та вислуги років здійснена відповідачем в межах, спосіб і розмірах встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Правовідносини щодо виплати суддівської винагороди в період з 28.03.2015 до 30.09.2016 врегульовані Законом України " Про судоустрій та статус суддів" (далі Закон № 2453), а в період з 30.09.2016 до 18.10.2019 Законом України " Про судоустрій та статус суддів" (в новій редакції Закон № 1402).

Щодо правомірності нарахування суддівської винагороди, колегія суддів зазначає наступне.

До 01.01.2015 ч.3 ст. 129 Закону України " Про судоустрій та статус суддів " № 2453-VІ визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

З 01.01.2015 згідно ч.3 ст. 129 Закону №2453-VІ , з урахуванням змін, посадовий оклад судді місцевого суду встановлено у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно.

А також Законом України від 28.12.2014 №76-VII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", виключено абзац шостий ч.3 ст.129 Закону № 2453-УІ, згідно з яким посадовий оклад судді місцевого суду з 1 січня 2015 року мав становити 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 12.02.2015 №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності з 29.03.2015, Закон №2453-VІ викладено у новій редакції.

У новій редакції Закону №2453-VІ положення про суддівську винагороду викладені у статті 133, частина третя якої передбачала, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З 30.09.2016 Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визнано таким, що втратив чинність, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу та набрав чинності Закон України " Про судоустрій та статус суддів " № 1402-УІІІ (далі Закон № 1402-УІІІ)

Згідно Закону України № 1402-VIII, питання виплати суддівської винагороди визначено ч. 1,2 ст. 135 , якої встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 ст. 135 Закону № 1402-VIIІ встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат судді Верховного Суду.

Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18 20, сторінка 132 з наступними змінами).

Водночас Законом України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, ч.3 ст. 135 Закону № 1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року".

Згідно із ч.1 ст. 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Згідно з п. 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат».

Як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У зв`язку із цим у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

У тексті рішення КСУ від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що положення ч. 3,10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII втратили чинність саме 04 грудня 2018 року, а отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватися з 04.12.2018 року, тому відповідач виплачуючи суддівську винагороду в період з 28.03.2015 року по 31.12.2016 року в розмірі 10 мінімальних заробітних плат та з 01.01.2017 по 04.12.2018 року у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, діяв на підставі та в межах закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 28.01.2021 року у справі №560/703/2020.

Щодо правомірності нарахування відповідачем суддівської винагороди в період з 04.12.2018 по 18.10.2019 року у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч.3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року.

Визнаючи неконституційним положення ч.3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виплачуючи ОСОБА_1 в період з 04.12.2018 по 18.10.2019 року суддівську винагороду виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Вказана правова позиція також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в Рішенні від 11 березня 2020 року за результатами розгляду зразкової справи Пз/9901/17/19 (№200/9195/19-а).

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності здійснення виплати щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу за період з 23.08.2017 по 18.10.2019 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, одночасно з набуттям п`ятирічного стажу роботи на посаді судді у серпні 2017 року, позивач з цього часу та до звільнення не здійснював правосуддя. В період 23.08.2017 до 04.12.2018 позивачу не здійснювалася виплата за " вислугу років", а з 04.12.2018 по день звільнення позивачу була встановлена та виплачувалася надбавка за вислугу років в розмірі 20% посадового окладу, що підтверджується розрахунковими листами (а.с.46-47).

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 р визнано, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами.

Положення ч. 3, 10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, в силу ч. 10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, яка передбачала, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, щомісячна надбавка за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу позивачеві не призначалась та не виплачувалась.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що до моменту визнання неконституційними норм, які передбачали припинення виплату доплат до посадового окладу у зв`язку з не здійсненням суддею правосуддя, правові підстави для виплати щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу були відсутні, а отже відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи неповноважним судом, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач зазначає, що розгляд справи здійснено суддею Мороко А.С., яка на його думку, призначена на посаду з порушенням законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 21.01.2020 року з зазначених підстав ОСОБА_1 заявляв відвід судді, за наслідками розгляду якого ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відмовлено в його задоволенні, посилаючись на те, що вказані позивачем доводи не є підставами для відводу судді в розумінні ст. 36 КАС України, а отже не можуть свідчити про упередженість або суб`єктивність судді.

Колегія суддів, зазначає, що указ Президента України від 03.04.2017 №95/2017 про призначення судді Мороко А.С. є чинним, а отже посилання позивача на прийняття судового рішення не повноваженим судом є необґрунтованими.

Доводи апелянта щодо розгляду справи за відсутності позивача, та не повідомлення його про час та місця розгляду справи, є помилковими, оскільки згідно ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 р. розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження. Копія ухвали направлена позивачу та отримана ним 18.01.2020, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с.20).

Розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами не передбачає проведення відкритого судового засідання.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом

Отже судом не встановлено порушення норм процесуального права судом першої інстанції при прийнятті судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 по справі № 520/31/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Я.В. П`янова