Справа № 520/15971/2020
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 р.Справа № 520/15971/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 03.02.21 року по справі № 520/15971/2020

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із 01.07.2015 по 10.09.2017;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01.07.2015 по 01.12.2015 відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 в редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внес ення змін до деяких нормативно-правових актів»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01.12.2015 по 10.09.2017 відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 в редакції з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», взявши при розрахунку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком за базовий місяць січень 2008 року - місяць законодавчо встановленого (підвищеного) посадового окладу;

- визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2016 та 2017 року у розмірі місячного грошового забезпечення з урахування у складі такого (грошового забезпечення) щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

- визнати протиправною бездіяльність та відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.09.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів із місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з урахування у складі такого (грошового забезпечення) щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки без включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену п. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки із включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиконання наказу Голови Державної прикордонної служби України від 03.08.2017 № 789-ОС «По особовому складу» про виплату ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що Наказом начальника Східного регіонального управління від 11.09.2017 № 469-ое «По особовому складу» ОСОБА_1 як такого, що перебуває в розпорядженні та звільненого з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 08.09.2017 № 926-ос виключено зі списків особового складу регіонального управління га всіх видів забезпечення з 10.09.2017. Цим же наказом начальника регіонального управління визначено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2016 та 2017 роках щорічну основну відпустку загальним терміном 60 календарних днів та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років служби. У відповідь на адвокатський запит Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України листом із додатками від 11.11.2019 №14/5848 надано документи із питань проведених виплат грошового забезпечення у зв`язку із поновленням позивача на військовій службі та документи з питань проведеного розрахунку у зв`язку із повторним звільненням з військової служби. З огляду на отримані дані позивачем було з`ясовано, що Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України виплачено йому грошове забезпечення у меншому ніж законодавчо визначено розмірі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (пров. Інженерний, буд. 7, а/с 4193,м. Харків,61166, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність та відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.09.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів із місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з урахування у складі такого (грошового забезпечення) щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки без включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену п. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки із включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі №520/15971/2020 в частині: визнання протиправною бездіяльність та відмову Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 10.09.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2017 роки загальним терміном 42 дні; зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2017 роки загальним терміном 42 дні із місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з урахування у складі такого (грошового забезпечення) щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою КМУ від 22.09.2010 року № 889; визнання протиправними дії Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки без включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 22.09.2010 року № 889; зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат одноразову грошову допомогу при звільненні передбачену п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки із включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою КМУ від 22.09.2010 року № 889. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України відмовити повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що з наведеним вище рішенням суду першої інстанції не погоджується в частині перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. Вважає, що суд першої інстанції не сприйняв належним чином доводи регіонального управління, як відповідача по справі, не провів належного аналізу нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, а відтак неправильно застосував норми матеріального права, що є беззаперечною підставою для часткового скасування судового рішення. Зазначає, що допущені Харківським окружним адміністративним судом в процесі розгляду адміністративної справи порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не правильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов до помилкових висновків по суті справи. Зазначає, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою КМУ №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого розраховується грошова компенсація за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій та одноразова грошова допомога при звільненні, а також доводів апеляційної скарги про те, що додаткова грошова винагорода виплачується, як доповнення до суми грошового забезпечення. Вказує, що спори щодо перерахунку розмірів окремих видів грошового забезпечення військовослужбовців з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №889 не одноразово були предметом розгляду у Верховному Суді. Посилається на правові позиції Верховного Суду, які були викладені у наступних постановах: від 31.01.2019 року у справі № 522/24664/16-а та від 14.05.2020 року у справі №817/1196/17; від 16.07.2020року у справі № 820/5473/17; від 16.09.2020 року у справі № 826/14853/17; від 13.10.2020 року у справі № 240/9504/19. Зазначає, що проаналізувавши останню судову практику в аналогічних спорах, слід дійти висновку про те, що на даний час Верховний Суд, в цілому, дотримується єдиної позиції про те, що винагорода, яка передбачена Постанови КМУ 889 не є складовою місячного грошового забезпечення, з якого обраховуються одноразові грошові виплати військовослужбовцям.

Представник позивача направив на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, який не містив електронного цифрового підпису, в якому останній, посилаючись на те, що апелянт не наводить обґрунтування незаконності судового рішення із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.

12.04.2021 року представник позивача направив на електронну адресу суду апеляційної інстанції заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, яка не містила електронного цифрового підпису, в якому останній просив провести судове засідання, призначене на 13.04.2021 року о 10.00 без участі позивача та його представника. При розгляді апеляційної скарги просив врахувати відзив, поданий на електронну адресу суду.

13.04.2021 року відповідач подав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких посилався на неможливості визнання протиправними дій Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині не включення щомісячної додаткової винагороди як одноразових грошових виплат.

Відповідач та представник позивача про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Від позивача до суду апеляційної інстанції повернувся конверт разом з судовою повісткою, який містив відмітку відділу поштового зв`язку про причини такого повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Позивач, з урахуванням ч.ч.10,11 ст. 126 КАС України вважається таким, що повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду апеляційної скарги

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст. 229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає апеляційному перегляду в частині задоволених позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1 - з 18.11.1988 року до 10.09.2017 року проходив військову службу. Наказом Голови Державної прикордонної служби від 21.05.2016 № 438-ОС припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України та звільнено з військової служби в запас ОСОБА_1 за п. «е» (через службову невідповідність) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу» (а.с. 16).

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 25.05.2016 року № 455-ОС ОСОБА_1 , який проходив військову службу на посаді начальника відокремленого відділу внутрішньої безпеки по Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення вказаного відділу у зв`язку із звільненням в запас (а.с. 17).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.06.2017 у справі №826/9608/16, залишеної в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2017, визнано протиправним та скасовано накази Голови Державної прикордонної Служби України від 21.05.2016 № 438-ОС в частині припинення (розірвання) контракту та звільненні, а також від 25.05.2016 № 455 - ОС в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, поновлено ОСОБА_1 на військовій службі із 25.05.2016, стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по день поновлення на службі та стягнуто 5000 грн. моральної шкоди.

У відповідь на адвокатський запит Адміністрація Державної прикордонної служби України листом від 10.10.2019 № 0.11 -9748/0/6- 19-Вих повідомила, що згідно наказу Голови Державної прикордонної служби України від 03.08.2017 № 789-ос питання щодо виплати полковнику ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу покладено на начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України та запропоновано звернутися до останнього.

Додатком до вказаного листа надано витяг із наказу Голови Державної прикордонної Служби України від 03.08.2017 № 789-ОС «По особовому складу» відповідно до якого Головою прикордонного відомства скасовано накази відносно ОСОБА_1 щодо притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, припинення контракту та звільнення в запас, виключення із списків особового складу та поновлено на військовій службі за посаді начальника Окремого відділу внутрішньої безпеки по Східному регіональному управлінню з 26.05.2016. зараховано в розпорядження начальника Східного регіонального управління згідно підпункту 1 пункту 127 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115, а також наказано запальнику Східного регіонального управління в установленому законодавством порядку вирішити питання щодо виплати полковнику ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.05.2016.

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15.08.2017 № 424-ос «По особовому складу» зараховано ОСОБА_1 до списків особового складу регіонального управління і на всі види забезпечення вказаного регіонального управління.

Наказом начальника Східного регіонального управління від 11.09.2017 №469-ое «По особовому складу» ОСОБА_1 як такого, що перебуває в розпорядженні та звільненого з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 08.09.2017 № 926-ос виключено зі списків особового складу регіонального управління та всіх видів забезпечення з 10.09.2017.

Цим же наказом начальника регіонального управління визначено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2016 та 2017 роках щорічну основну відпустку загальним терміном 60 календарних днів та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років служби.

У відповідь на адвокатський запит Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України листом із додатками від 11.11.2019 № 14/5848 надано документи із питань проведених виплат грошового забезпечення у зв`язку із поновленням позивача на військовій службі та документи з питань проведеного розрахунку у зв`язку із повторним звільненням з військової служби. З огляду на отримані дані позивачем було з`ясовано, що Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України було виплачено грошове забезпечення у меншому ніж законодавчо визначено розмірі.

Позивач, вважаючи, що своїми діями відповідач порушив його право на належні йому виплати, з метою захисту своїх порушених прав звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив протиправності бездіяльність та відмови ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.09.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів, а також протиправності дій Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки без включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закон України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Закон України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту - Закон України №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст.4 Закону України №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону України №504/96-ВР визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з п.8 ч.13 ст.10 Закону України № 504/96-ВР щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Колегія суддів, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України враховує правову позицію Верховного Суду, яка була викладена у рішенні від 16.06.2019 року (залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року) у зразковій справі №620/4218/18 відповідно до якої останній зазначив, що ч.14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачає, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 зазначила, що грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Колегія суддів зазначає, що позивач має статус учасника бойових дій з 2014 року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , видане 18.11.2014 року (а.с. 12).

Так, матеріалами даної справи підтверджується те, що на час прийняття наказу Начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 11 вересня 2017 року №469-ос, яким позивача з 10 вересня 2017 року було виключено із списків особового складу регіонального управління та всіх видів забезпечення, відповідачем по справі не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме за 2015 -2017 р.р. загальним терміном 42 днів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що представник позивача в інтересах ОСОБА_1 звертався до відповідача щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, з відповідним адвокатським запитом, проте листом від 11.11.2019 року №14/5848 на вх. від 05.10.2019 №12225 "Про розгляд адвокатського запиту" фактично було відмовлено у виплаті такої компенсації.

Таким чином, з огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність та відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.09.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 -2017 роки загальним терміном 42 днів із місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з урахування у складі такого (грошового забезпечення) щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Щодо задоволених судом першої інстанції вимог в частині нарахування та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат одноразової грошової допомоги при звільненні, передбачену п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки із включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Конституційний Суд України у рішенні від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.

Право на одноразову грошову допомогу при звільненні позивач набув відповідно до ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ, що фактично не заперечується відповідачем.

При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріалами даної справи підтверджується факт того, що перед звільненням з військової служби позивачу на підставі Постанови КМУ №889 нараховувалася і виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода.

Однак, додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу не було включено.

Колегія суддів враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Колегія суддів зазначає, що оскільки як вбачається з матеріалів даної справи, зокрема довідки - розрахунка грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.05.2016 по 14.08.2017 додаткова грошова винагорода на підставі Постанови КМУ №889, нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 29 грудня 2020 року по справі №240/1095/20.

За наведеного правового регулювання та обставин справи відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою КМУ №889, а суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 31 березня 2021 року по справі №620/2878/20.

При цьому, позиція відповідача, зазначена зокрема і в апеляційній сказі, щодо відмови від включення додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, ґрунтується на нормах Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 02.02.2016 №73.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, ч.4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII, як Міністру внутрішніх справ України, так і Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до їх компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26 лютого 2021 року по справі № 620/3346/19.

Отже, колегія суддів вважає, що за таких обставин відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою КМУ №889.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки без включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарні роки із включення у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою КМУ №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого розраховується грошова компенсація за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій та одноразова грошова допомога при звільненні, а також доводів апеляційної скарги про те, що додаткова грошова винагорода виплачується, як доповнення до суми грошового забезпечення, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам, оскільки перед звільненням з військової служби позивачу на підставі Постанови КМУ №889 нараховувалася і виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, а тому вказана грошова винагорода мала постійний (систематичний) характер, підстав вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення не має, а тому відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену вказаною Постановою КМУ.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що проаналізувавши останню судову практику в аналогічних спорах, слід дійти висновку про те, що на даний час Верховний Суд, в цілому, дотримується єдиної позиції про те, що винагорода, яка передбачена Постановою КМУ 889 не є складовою місячного грошового забезпечення, з якого обраховуються одноразові грошові виплати військовослужбовцям, посилаючись при цьому на правові позиції Верховного Суду, які були викладені у наступних постановах: від 31.01.2019 року у справі №522/24664/16-а та від 14.05.2020 року у справі №817/1196/17; від 16.07.2020року у справі №820/5473/17; від 16.09.2020 року у справі №826/14853/17; від 13.10.2020 року у справі № 240/9504/19, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду України та Верховного Суду.

Окрім того, слід враховувати, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку застосуванню в межах даної справи підлягають постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №522/2738/17, а також наведені вже вище судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду, викладені в його постановах, а не ті на які посилається вище скаржник. Відповідно наведені доводи скаржника є необґрунтованими.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що допущені Харківським окружним адміністративним судом в процесі розгляду адміністративної справи порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, то колегія суддів їх відхиляє, як такі, що носять характер особистих припущень скаржника, які не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 по справі №520/15971/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 19.04.2021 року