Справа № 380/2085/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2085/20 пров. № А/857/15518/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

представник позивача: Гавриш А.Ю.

представник відповідача: Ониськів А.С., Кміть М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 380/2085/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

суддя в 1-й інстанції - Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення - 17 год. 19 хв,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 23.10.2020,-

В С Т А Н О В И В :

До Львіського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) , місцезнаходження: 79013, м. Львів, пл. Шашкевича, 1, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 29.05.2020, 19.10.2020, просив стягнути з Міністерства юстиції України та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на його користь: 373 146,24 грн. середнього заробітку за час затримки виконання постанови Верховного Суду у справі № 813/5500/14 без урахування обов`язкових платежів та податків; 1 115 516,77 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку без урахування обов`язкових платежів та податків; 25 765,24 грн. різниці між надбавкою за ранг без урахування обов`язкових платежів та податків; 7 198,36 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; 125 187,30 грн. надбавки за вислугу років без урахування обов`язкових платежів та податків; 24 770,68 грн. різниці компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавкою без виключення обов`язкових платежів та податків; 31 182,59 грн. індексації заробітної плати; 33 743,82 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 : середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 у розмірі 374 247,81 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку, у розмірі 1 115 516,77 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків; індексацію заробітної плати у розмірі 31 182,59 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації, у розмірі 33743,82 грн..

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 : різниці між надбавкою за ранг без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за ранг; надбавки за вислугу років без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за вислугу років відмовлено повністю.

Стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) , місцезнаходження: 79013, м. Львів, пл. Шашкевича, 1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 2596,85 грн..

Стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) , місцезнаходження: 79013, м. Львів, пл. Шашкевича, 1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 5053,14 грн..

Не погодившись з прийнятим рішенням Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції належно не дослідив обставин створення Головного територіального управління юстиції у Львівській області, оскільки покладаючи обов`язки на створену юридичну особу, створення якої відбулось на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» суд першої інстанції змінив своїм рішенням процедуру ліквідації на реорганізацію, що спростовує твердження суду першої інстанції про те, що правонаступником Головного територіального управління юстиції у Львівській області є Західне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції .

Крім того апелянтом повідомляється про те, що позивачем свідомо приховувався факт державної служби в Головному управлінні Державної міграційної служби у Львівській області починаючи з 12.04.2012 по 05.04.2021, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №813/5500/14 на користь позивача стягнуто розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.05.2007 по 22.05.2019 у розмірі 1 212 932,99 грн..

На стадії апеляційного розгляду представниками відповідачів долучено додаткові пояснення до апеляційної скарги від 02.04.2021.

ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечив твердження апелянта, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за результатом судового розгляду справи №813/5500/14 постановою Верховного Суду від 22.05.2019 №К/9901/15302/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 , на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій задоволено частково: визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29.05.2007 №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 30.05.2007 №441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допущено до негайного виконання. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 залишено без змін.

22.05.2019 Верховний Суд видав виконавчий лист №813/5500/14 щодо поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника (боржник - Головне територіальне управління юстиції у Львівській області).

У зв`язку з невиконанням відповідачами постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 в частині поновлення на посаді, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, прийшов до висновку, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Львівській області, а тому на нього покладено обов`язок з виконання постанови Верховного Суду в частині поновлення позивача на посаді.

Суд першої інстанції зазначив, що станом на день розгляду вказаної справи Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) не надало доказів щодо виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 в частині поновлення позивача на посаді.

Відтак, із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) підлягає до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 з 23.05.2019 по дату постановлення рішення у цій справі.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26, котра проведена за ініціативою позивача, середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 становить 373 146,24 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що середньоденний заробіток позивача починаючи з 07.02.2020 становить 1101,57 грн., а тому з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 з 23.05.2019 у розмірі 374247,81 грн. (373146,24 грн. + 1101,57 грн.) без урахування обов`язкових платежів та податків.

Крім того, на думку суду першої інстанції, з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) підлягає до стягнення на користь позивача індексація заробітної плати за період з 30.05.2007 по 19.10.2020, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26, у розмірі 31182,59 грн. та розмір компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації за період з 30.05.2007 по 19.10.2020, яка, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26, становить 33743,82 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків.

Висновки суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог обґрунтовані змістом статті 370 КАС України, яка визначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Конституція України, трудове та адміністративне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання.

У той же час, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язкового, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України).

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

З урахуванням неодноразово поданих позивачем заяв про зміну позовних вимог, позов ОСОБА_1 був заявлений до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Головного територіального управління юстиції у Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та стосувався:

- визнання неправомірними дій Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області під час тимчасової непрацездатності;

- скасування наказів Департаменту державної виконавчої служби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29 травня 2007 року №808, Державної виконавчої служби Львівської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 30 травня 2007 року №441/К;

- визнання неправомірними дій ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області;

- скасування наказів ГУЮ у Львівській області «Про призначення ОСОБА_3 » від 20 березня 2007 року №112-К, «Про призначення ОСОБА_4 »;

- зобов`язання ДВС України, ГУЮ у Львівській області прийняти ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу (управління) державної виконавчої служби ГУЮ у Львівській області з 15 березня 2007 року шляхом переведення, про що видати наказ;

- стягнення з ГУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 103967,00 грн.;

- стягнення з ДВС України, ГУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди заподіяної протиправними рішеннями і діями моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, залишено без змін.

Згідно з постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29 травня 2007 року №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 30 травня 2007 року №441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30 травня 2007 року в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30 травня 2007 року в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допустити до негайного виконання; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі №813/5500/14 залишено без змін.

31 жовтня 2019 року судом першої інстанції задоволено заяву ОСОБА_1 від 09 жовтня 2019 року про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просив стягнути з ГТУЮ у Львівській області: 892 517,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 2000 000,00 грн. моральної шкоди за незаконне звільнення.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у справі №813/5500/14 здійснено заміну відповідача - Головного територіального управління юстиції у Львівській області належним відповідачем (правонаступником) - Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі №813/5500/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м. Львів), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 травня 2007 року по 22 травня 2019 року у розмірі 1 212 932 (один мільйон двісті дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні 99 (дев`яносто дев`ять) копійок з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2905 (дві тисячі дев`ятсот п`ять) гривень 17 (сімнадцять) копійок допустити до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально застосовуючи зміст норми статті 236 КЗпП України, належно не дослідив процедуру поновлення на посаді позивача у справі №813/5500/14, дослідження підстав стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання вимог постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 та залежність від виконання вказаних обов`язків державної установи, організаційна структура та назва якої в період 2007-2021 років змінювалась.

Частинами 2, 4 статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що виконавчий лист у справі №813/5500/14 про поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника був виданий Верховним Судом 01.07.2019.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 20.12.2019 відкрито виконавче провадження №60913599 з виконання цього виконавчого листа.

Слід звернути увагу на те, що станом на час ухвалення Верховним Судом постанови від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 про поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника була чинною Типова структура головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затверджена наказом Міністерства юстиції України 16.02.2018 №386/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.02.2018 за №193/31645, якою було передбачено наявність у головному територіальному управлінні юстиції в області такого підрозділу, як Управління державної виконавчої служби та посади у ньому заступника начальника Управління - начальника відділу.

На час ухвалення Верховним Судом постанови від 22.05.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника, а також станом на час видачі Верховним Судом виконавчого листа від 01.07.2019 про її виконання, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, що було визначене боржником, здійснювало свою діяльність на звичайній основі відповідно до чинної на той час редакції Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, що затверджене наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №1707/5, зареєстроване у Міністерстві юстиції України від 23.06.2011 за №759/19497 (надалі - Наказ №1707/5).

У подальшому згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 09.10.2019 №870 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком, до якого включене, у тому числі, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, а також утворено нові міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком, до якого включене, у тому числі, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Наказом Міністерства юстиції України від 23.10.2019 №3228/5, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23.10.2019 за №1126/34097, внесені відповідні зміни до Наказу №1707/5 шляхом викладення цього наказу у новій редакції.

Таким чином, після ухвалення судового рішення та видачі виконавчого листа з його виконання, мало місце вибуття Головного територіального управління юстиції у Львівській області, визначеного в якості боржника у виконавчому провадженні №60913599, зі спірних правовідносин та передача відповідних функцій у цих правовідносинах Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Львів).

У зв`язку з цим, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.07.2020, яка набрала законної сили, було здійснено заміну боржника у виконавчому провадженні №60913599 з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

На реалізацію даної ухвали суду у справі №813/5500/14 було прийнято постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 05.08.2020 ВП№60913599.

У той же час, наказом Міністерства юстиції України від 07.11.2019 №3421/5, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07.11.2019 за №1148/34119, були внесені зміни до Наказу №1707/5 шляхом викладення пункту 9 цього наказу в наступній редакції: «Начальник міжрегіонального управління має не більше восьми заступників, включаючи першого заступника начальника. Перший заступник начальника, заступники начальника міжрегіонального управління, заступники начальника міжрегіонального управління - начальники Управлінь забезпечення примусового виконання рішень та їх заступники призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України».

Тобто, з внесенням відповідних змін до Наказу №1707/5, компетенція щодо призначення на посади та звільнення з посад перших заступників начальника, заступників начальника міжрегіонального управління, заступників начальника міжрегіонального управління - начальників Управлінь забезпечення примусового виконання рішень та їх заступників передана державному секретарю Міністерства юстиції України.

Вказані обставини віднайшли своє підтвердження у мотивувальній частині ухвали Верховного Суду у складі колегії адміністративного суду від 18.02.2021 у справі №813/5500/14, про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 за заявою ОСОБА_1 ..

Вказана заява про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 задоволена.

Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) протягом одного місяця з дня постановлення цієї ухвали подати звіт про виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14.

В судовому засіданні Восьмого апеляційного адміністративного суду 06.04.2021 було представлено копію Наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 05.04.2021 за №800/К про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Однак, колегія суддів вважає, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді позивача може бути стягнута лише з Міністерства юстиції України, оскільки відповідно до пункту 9 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, перші заступники начальника Головних територіальних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України.

Колегія суддів проаналізувавши матеріали справи, вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, щодо покладення відповідальності на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) здійснити виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в порядку вимог статті 236 КЗпПУ.

Також слід звернути увагу на те, що впродовж тривалого періоду, з 2012 по 2021 роки, позивач працював на державній службі (Головне управління ДМСУ у Львівській області), отримував заробітну плату з Державного бюджету України, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідками.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 380/2085/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року