Справа № 160/79/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року Справа № 160/79/21
04 січня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити пенні дії, в якому просить суд:
-визнати протиправними та скасувати рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №0400-010303-8/115603 від 03 грудня 2020 року щодо відмови в призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального стажу роботи позивача стаж роботи в колгоспі згідно архівної довідки №К-89 від 08 жовтня 2020 року, виданої КУ «Трудовий архів Солонянського району» та періоди з 01 лютого 1999 року по 01 квітня 1999 року за трудовою книжкою серія НОМЕР_2 , виданої 20 березня 1993 року «Колгоспом імені Чапаєва» Солонянського району Дніпропетровської області;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком з 24 листопада 2020 року.
Позовна заява обґрунтована протиправними діями відповідача, які полягають у відмові в призначенні пенсії, з підстав того, що при зарахуванні загального страхового стажу не було взято до розрахунку стаж роботи в колгоспі, згідно наданої архівної довідки №К-89 від 08 жовтня 2020 року виданої КУ «Трудовий архів Солонянського району» у зв`язку з тим, що в документі не вказане повне ПІБ, а також не враховані періоди роботи з його трудової книжки, які внесені з порушенням. Позивач вказує, що формальні неточності у документах, за загальним правилом не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, тому підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, який дає право на призначення пенсії.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/79/21 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі №160/79/21 за вищезазначеним позовом, ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
16 лютого 2021 року до суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнім заперечується проти задоволення заявлених позовних вимог. В обґрунтування представник відповідача зазначає, що страховий стаж позивача на момент звернення обраховано та він склав 16 років 9 місяців 9 днів, що є недостатнім для призначення пенсії, тому в призначенні пенсії відмовлено, оскільки при розрахунку стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно довідки від 08.10.2020 №К-89 виданої КУ «Трудовий архів Солонянського району» та з 01.02.1999 по 01.04.1999 року за трудовою книжкою позивача.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 24 листопада 2020 року, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з документами для призначення пенсії за віком.
Листом від 03.12.2020 року №0400-010303-8/115603 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомлено про відмову в призначенні пенсії позивачу.
В обґрунтування означеної відмови відповідачем вказано, що не можливо зарахувати до загального страхового стажу роботу в колгоспі, згідно наданої довідки від 08.10.2020 № К-89 виданої КУ «Трудовий архів Солонянського району» у зв`язку з тим, що в документі не вказано повне ПІБ. Відповідно до п.26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 12 серпня 1993 року № 637 за відсутності трудової книжки, або відповідних записів у ній, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку. Відповідно до статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня права, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права. Документи про призначення пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії. Також до загального страхового стажу невраховані наступні періоди роботи з трудової книжки які, внесені з порушенням Інструкції №58 від 29.07.1993 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», з 01.02.1999 по 01.04.1999- є наявність виправлення у даті наказу та на печатці при звільненні відсутній код підприємства, що є порушенням Постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 118 «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України» Враховуючи вищевикладене, в призначенні пенсії за віком згідно наданої заяви від 24.11.2020 позивачу відмовлено, за відсутністю необхідного загального страхового стажу-27 років.
Вважаючи такі дії відповідача протиправним позивач звернулась з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно із ст. 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 7 Закону №1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи у період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 27 років.
Судом встановлено, що на момент звернення до пенсійного органу ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 досяг 60-ти річного віку.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону України №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п.2 п.2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок № 637).
При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (п.4.7 Порядку №22-1).
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.
Аналогічна норма передбачена пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637), а саме, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Судом встановлено, що в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 виданої на ім`я (мовою оригіналу) ОСОБА_1 , від 20 березня 1993 року, відповідно до записів 1-2 позивач у період з 10.06.1984 року по 30.01.1999 року був прийнятий в члени Колгоспу ім. Чапаєва, Солонянського району на посаду механізатор.
Окрім того, позивачем до пенсійного органу було подано архівну довідку від 08.10.2020 року №К-89 Комунальною установою «Трудовий архів Солонянського району» видану ОСОБА_1 , відповідно до якої, по документах архівного фонду «Колгосп (КСП) ім. Чапаєва» в книгах обліку трудового стажу і заробітку колгоспників значиться « ОСОБА_1 » - так в документах. Та вказано, що по наявних документах працював в 1978 році та з 1984 року по 1999 рік.
Відомості про періоди роботи в 1978 році та з 1984 року по 1999 рік та заробітну плату позивача вказана в архівній довідці від 08.10.2020 року №К-89 повністю збігається з книгою обліку трудового стажу і заробітку колгоспників КСП імені Чапаєва, а також відповідає записам трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 20 березня 1993 року в частині періоду роботи позивача з 1984 року по 1999 рік.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до положеннями частини 3 статті 44 Закону №1058 передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідні положення кореспондуються і в Законі України «Про пенсійне забезпечення».
Так, згідно з ч. 1 ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Як вже зазначалось судом, що на підставі пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, чинним законодавством України передбачено право органів Пенсійного фонду при призначенні/перерахунку пенсії перевіряти обґрунтованість видачі документів та достовірність поданих відомостей.
Проте, в даному випадку відповідач не скористався своїм правом перевірки достовірності записів в трудовій книжці позивача за період з 1984 року по 1999 рік та довідки від 08.10.2020 року №К-89.
Суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Тобто суд приходить до висновку, що за наявності архівної довідки та ще й запису в трудовій книжці, про період роботи та заробітну плату у «Колгоспі (КСП) ім. Чапаєва», Головним управлінням ПФУ у Дніпропетровській області протиправно не було зараховано зазначені в архівній довідці №К-89 від 08.05.201908.10.2020 р. відомості.
Щодо неврахування періодів роботи з трудової книжки, а саме з 01.02.1999 року по 01.04.1999 року, які внесенні з порушенням Інструкції №58 від 29.07.1993 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», суд зазначає наступне.
Сумом встановлено, що дійсно в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 виданої 20 березня 1993 року на ім`я ОСОБА_1 наявний запис №4 від 01.04.1999 року - звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, в якому є наявне виправлення у даті наказу та на печатці при звільненні відсутній код підприємства.
Однак, відповідно до пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок №58 від 29 липня 1993 року, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України (далі по тексту - Інструкція №58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У пункті 2.15 пункту 2 Інструкції №58 зазначено, що якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то», а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно пункту 4 Постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 (далі по тексту - Постанова №301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.
Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі № 677/277/17.
Водночас, суд зауважує, що трудова книжка позивача серії УКР №0929314 містить всі необхідні записи, які підтверджують факт роботи ОСОБА_1 у спірний період: з 01 лютого 1999 року по 01 квітня 1999 року.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача з приводу того, що в трудовій книжці позивача є в наявності певні недоліки в оформлені трудової книжки, такі як наявність виправлення у даті наказу, оскільки, на думку суду, наявність таких недоліків щодо заповнення трудової книжки не є підставою вважати, що вказані спірні періоди роботи не підтверджують факту перебування особи на відповідній посаді, оскільки, обов`язок щодо оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.
Також, суд не приймає до уваги обґрунтування відповідача щодо неврахування спірного періоду роботи позивача у страховий стаж на підставі того, що в трудовій книжці позивача запис про звільнення позивача 01.04.1999 року засвідчено печаткою, на якій відсутній код підприємства, що є порушенням Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 21 січня 1996 року №118 з таких підстав.
Пунктом 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 21 січня 1996 року №118 встановлено, що підприємствам та організаціям, що не були внесені до Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України і згідно з Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України підлягають включенню до останнього, а також суб`єктам господарської діяльності, в реєстраційних даних яких сталися зміни, подати до 31 березня 1996 р. відповідним органам державної статистики документи, необхідні для включення до реєстру або внесення змін до нього.
Пунктом 7, означеного положення встановлено, що державним податковим інспекціям з 1 квітня 1996 року вважати недійсними і не приймати звіти, декларації, розрахунки і платіжні доручення та організацій, а Державному митному комітетові не проводити декларування та митне оформлення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України без ідентифікаційних кодів з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.
Просити Національний банк дати відповідні вказівки установам банків.
Таким чином, вказаною нормою регулюються обмеження щодо податкової звітності та митного декларування, а не обмеження щодо на наявності трудового стажу за відсутності ідентифікаційного коду з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на печатці підприємства.
Крім того, Інструкція про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затверджена Міністерством внутрішніх справ від 18 жовтня 1993 року №643 не містять положень про не чинність фактично існуючих печаток та штампів у разі відсутності на них ідентифікаційного коду суб`єкта підприємницької діяльності.
Суд також звертає увагу на те, що відповідачем не заперечується достовірність записів у трудовій книжці про спірний період роботи позивача з 01 лютого 1999 року по 01 квітня 1999, а судом не встановлено недостовірності вказаних записів та трудової книжки в цілому, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що записи в трудовій книжці підтверджують період роботи позивача з 01.02.1999 року по 01.04.1999 року, а наявність виправлення у даті наказу та відсутність на печатці при звільненні коду підприємства, не спростовує достовірності записів №3-4 в трудовій книжці позивача, а отже, відповідачем безпідставно не взято до уваги період роботи позивача з 01.02.1999 року по 01.04.1999 року.
Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що відмова пенсійного фонду у призначенні пенсії не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та порушує право позивача на призначення пенсії за віком, а тому є протиправною, а тому зважаючи на це позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу роботи позивача стаж роботи в колгоспі згідно архівної довідки №К-89 від 08 жовтня 2020 року, виданої КУ «Трудовий архів Солонянського архіву» та періоди роботи з 01 лютого 1999 по 01 квітня 1999 року за трудовою книжкою серія НОМЕР_2 , виданої 20 березня 1993 року «Колгоспом імені Чапаєва» Солонянського району Дніпропетровської області.
Водночас, суд вважає, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком з 24 листопада 2020 року, не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується та приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених суду повноважень законодавцем.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 31.03.2021 року №823/104/18).
Тобто, призначення та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу.
З огляду на викладене, вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача саме нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком з 24 листопада 2020 року, не підлягають задоволенню, оскільки на даній стадії вони є передчасними і призведуть до втручання в дискреційні повноваження відповідача щодо обчислення сумарного стажу роботи позивача.
Суд звертає увагу, що судом не обчислюється дійсний стаж позивача, оскільки суд, виходячи з положень ч. 1 ст. 124 Конституції України, виконує виключно функцію правосуддя і є органом судової гілки влади, не має право перебирати на себе повноваження, виконання яких покладено на органи виконавчої влади, до якої відноситься відповідач, який і повинен вирішити питання щодо призначення чи відмови у призначенні пенсії позивачу, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу за віком.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати спірний період роботи позивача та зобов`язати повторно розглянути заяву та надані ІНФОРМАЦІЯ_1 документи ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком, з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні та зарахованих періодів цим судовим рішенням.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, отже, судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача у розмірі 840,80 грн., сплата якого підтверджується квитанцією від 21.12.2020 року №98.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 159, 243-245, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними та скасувати рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №0400-010303-8/115603 від 03 грудня 2020 року щодо відмови в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального стажу роботи позивача стаж роботи в колгоспі згідно архівної довідки №К-89 від 08 жовтня 2020 року, виданої КУ «Трудовий архів Солонянського району» та періоди з 01 лютого 1999 року по 01 квітня 1999 року за трудовою книжкою серія НОМЕР_2 , виданої 20 березня 1993 року «Колгоспом імені Чапаєва» Солонянського району Дніпропетровської області.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 24 листопада 2020 року та надані документи ОСОБА_1 для призначення пенсії, з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні та зарахованих періодів роботи в колгоспі згідно архівної довідки №К-89 від 08 жовтня 2020 року, виданої КУ «Трудовий архів Солонянського району» та періоди з 01 лютого 1999 року по 01 квітня 1999 року за трудовою книжкою серія НОМЕР_2 , виданої 20 березня 1993 року «Колгоспом імені Чапаєва» Солонянського району Дніпропетровської області.
В задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко