Справа № 308/4364/21
Суддя: Логойда І. В.
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/4364/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2021 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді Логойди І.В.,
за участі секретаря судового засідання Лупак В.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №308/4364/21 за позовом громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове повернення,
за участі
позивача не з`явився
представника позивача не з`явився
представника відповідача не з`явився

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення від 24.03.2021 начальника групи по роботі з іноземцями відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 старшого лейтенанта ОСОБА_2 про примусове повернення громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свої вимоги мотивував тим, що позивач легально прибув в Україну, за незаконний перетин державного кордону його було затримано, судом прийнято рішення про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, яке не набрало законної сили.
Форма рішення про примусове повернення є Додатком № 1 до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої діючим спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної Прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012. Вважає, що у рішенні в порушення вищенаведеного нормативного акту не вказано: підстави ухвалення рішення, що випливають з чинних і належних попередніх рішень; конкретну країну, до якої особа повинна повернутися; докази того, що особі роз`яснено наслідки невиконання рішення про примусове повернення чи ухилення від його виконання у вигляді звернення до суду з позовом про видворення та затримання з метою видворення.
Також в рішенні наявний підпис перекладача - Галаган І.В. Водночас не зрозуміло, з якої мови і на яку він міг здійснювати переклад, оскільки у Чопському прикордонному загоні наявний лише перекладач, який здійснює переклад з української мови на англійську мову, яку позивач не розуміє взагалі. За вимогами Інструкції рішення про примусове повернення оголошується в присутності перекладача. Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом особи, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.
Право іноземця на допомогу перекладача регламентовано пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. Також Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливість забезпечення права особи на перекладача. З цього приводу суд зазначає, що перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою приймається рішення про примусове повернення, та мовою особи щодо якої приймається таке рішення, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу.
Додатково зауважено, що після затримання позивача Чопським прикордонним загоном був надісланий лист до ВНЗ, де навчався позивач, з вимогою про відрахування ОСОБА_1 . Як наслідок його було відраховано, а самим ВНЗ було направлено клопотання до ЦМУ ДМС України про скасування його посвідки на тимчасове проживання. Враховуючи, що ОСОБА_1 сплатив за навчання в університеті, з якого його відрахували за зверненням прикордонної служби, 1 900 Євро, він має намір подати до суду з вимогами про скасування протиправного наказу про його відрахування та поновлення на навчанні. Цими діями відповідач, вийшов за межі власних повноважень, фактично позбавив ОСОБА_1 права не тільки права навчатися в університеті, тобто здобути вже наперед оплачені блага, а і всіх можливих громадянських прав, оскільки ініціював виключення з університету, скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, затримав і ініціював подальше затримання, яке обмежує іноземця у можливості оскаржувати незаконні рішення про виключення з університету тощо.
Вважає, що згідно з вимогами Інструкції №353/271/150 уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) мають право прийняти рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, зокрема, якщо дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
У відзиві на позов Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України заперечила стосовно позовних вимог у повному обсязі, вказуючи, що рішення прийнято у повній відповідності до закону та відповідних підзаконних актів, за участі захисника та перекладача, своїм рішенням державний орган не повинен визначати конкретну країну повернення іноземця.
До канцелярії суду представником позивача 15.04.2021 було подано клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача за наявними у справі матеріалами.
До початку судового засідання від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Ухвалою суду 09.04.2021 відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, засідання у справі призначено на 16.04.2021.
У відповідності до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали даної справи, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.
Регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України здійснюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.
Пунктом 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Як вбачається з копії посвідки на тимчасове проживання та візи позивача судом встановлено, що він тимчасово перебував на території України на законних підставах.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ЗхРУ №009691 від 26.02.2021, ОСОБА_1 о 15 год. 30 хв. 24.02.2021 було затримано прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» в прикордонній смузі в районі №235 прикордонного знаку 1500 м до державного кордону України на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». За вказане діяння його притягнуто до адміністративної відповідальності. 26.02.2021 року Військова частина НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулася в суд з позовом до позивача громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. Позов про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, було задоволено. 09.03.2021 року було подано апеляційну скаргу, тобто рішення не набуло законної сили.
24 березня 2021року Чопським прикордонним загоном було ухвалено рішення про примусове повернення позивача. Частина 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказує, що рішення про примусове повернення може бути ухвалене прикордонним органом. Дане рішення органів прикордонної служби стало підставою оскарження його у суді.
Так, позивачем вказано, що він легально в`їхав до України, має мету перебування в Україні - навчається у приватному вищому навчальному закладі «Академія кіно та нових медіа» в м. Києві, до матеріалів справи додав копію запрошення на навчання за реєстраційним номером до вищевказаного навчального закладу, дійсне до 20.02.2021. Документів про зарахування на навчання та оплату вартості навчання до матеріалів справи не подав.
До матеріалів справи подав діючу до 03.01.2022 посвідку на тимчасове перебування в Україні, копію дійсного закордонного паспорта та візи, яка була дійсна до 14.03.2021 року, вказав, що має місце проживання - орендовану квартиру в м. Києві (доказів останнього не подав).
Судом згідно з даними системи Д-3 встановлено, що 26.02.2021 року, що громадянина ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Згідно зі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час, або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.
Статтею 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» врегульовано, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Враховуючи вимоги Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної Прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012, позовні вимоги про їх недотримання суд вважає такими, що не підтверджуються матеріалами справи, оскільки форма рішення відповідає вказаному нормативному акту, установлено, що в такому зазначено підстави його ухвалення порушення ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», вказано, що особа ознайомлена з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений термін, який визначений до 03.04.2021. Про ознайомлення з вказаним рішенням є підпис особи із зазначенням дати ознайомлення 24.03.2021. Наявний також підпис перекладача Галаган І.В. Від підпису особа не відмовлялась, а отже, подальші графи рішення не заповнювались.
Стосовно участі перекладача слід відмітити наступне. До відносин, що виникли між сторонами суд вправі застосувати аналогію закону щодо визначення правового статусу перекладача. Так, вимогами Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що перекладач особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. Пунктом 2 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього. Отже, чинним законодавством визначено, що не обов`язково переклад повинен здійснюватись на рідну мову особи, а на мову, яка йому зрозуміла. Як зазначено позивачем, перекладач володіє англійською мовою. Поряд з цим, запрошення на навчання, посвідка на тимчасове проживання, віза, тобто документи, подані позивачем до матеріалів справи, з української продубльовані на англійську мову, також навчання в Україні особа мала намір здійснювати вочевидь не на рідній мові. Враховуючи наведене та подані суду докази, суд вважає, що позивач повинен розуміти англійську мову хоч на певному рівні, оскільки вчиняв юридичні дії на підставі таких документів.
Також згідно з п. 5 ст. 21 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у закладах освіти відповідно до освітньої програми одна або декілька дисциплін можуть викладатися двома чи більше мовами - державною мовою, англійською мовою, іншими офіційними мовами Європейського Союзу.
Зауважень щодо нерозуміння змісту рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24.03.2021 до документів не подано. Інших сумнівів у належному перекладі та виконанні перекладачем своїх обов`язків на підставі поданих сторонами документів у суду не виникло, підстави вважати, що особа не зрозуміла рішення відсутні.
До відзиву на позов відповідачем також додано копію листа від 24.03.2021 №21-272, згідно з яким здійснено повідомлення щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства прокурора у встановлений законом строк.
Інші доводи позовної заяви щодо: незазначення конкретної країни, до якої особа повинна повернутися; доказів того, що особі роз`яснено наслідки невиконання рішення про примусове повернення чи ухилення від його виконання у вигляді звернення до суду з позовом про видворення та затримання з метою видворення, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається дотримання при складенні рішення вимог чинного законодавства, оскільки державний орган не повинен зазначати конкретну країну повернення особи. У рішенні міститься відмітка про ознайомлення особи з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою саме і передбачено наслідки невиконання рішення про примусове повернення чи ухилення від його виконання у вигляді звернення до суду з позовом про видворення та затримання з метою видворення.
У відповідності до вимог Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної Прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця скасовується віза, вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та проставляється штамп, зразок якого наведено в додатку 4 до цієї Інструкції. А отже, подальші дії державного органу є також правомірними, доказів позбавлення права особи на навчання до матеріалів справи не додано. Щодо реалізації права позивача на навчання, то таке слід вирішувати у встановленому порядку з метою повернення коштів за навчання чи відновлення навчання у закладі освіти.
Будь-яких доказів наявності обставин, визначених ч. 1 ст. 31 Закону України №3773-VI, що виключають примусове повернення до країни походження, позивачем до суду не надано, на момент прийняття оскаржуваного рішення він досяг 18-річного віку.
Отже, на переконання суду, відповідачем було вчинено всі дії, передбачені законодавством про статус іноземців, в порядку дотримання вимог ст. 19 Конституції України.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A;, пункт 29).
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
На основі вищевикладеного, керуючись, ст.ст. 9,72,77, 241,270, 272, 288 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове повернення - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ).

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської області І.В. Логойда