Справа № 640/21279/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року м. Київ № 640/21279/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.04.2016 №709-1305, прийняте ДПІ у Шевченківському районі м. Києва Головного управління ДФС у м. Києві; від 28.04.2017 №45800-1305, прийняте ГУ ДФС у м. Києві; від 09.10.2018 №-2659, прийняте ГУ ДФС у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не є землекористувачем та не є власником нежитлових приміщень, що знаходяться на земельній ділянці, оскільки вказані нежитлові приміщення передано іншій особі на підставі договору дарування, у зв`язку з чим у податкового органу були відсутні підстави для нарахування земельного податку за користування землею під цими приміщеннями. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2019 поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Вказаною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву разом з доказами, які підтверджують його позицію.

На виконання вимог ухвали суду представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що відповідач вважає податкові повідомлення-рішення правомірними, та такими, що винесені відповідно до вимог діючого законодавства, оскільки підставою для нарахування земельного податку є наявність у позивача на праві власності нежитлові приміщення. Станом на час прийняття спірних рішень вказана інформація була чинною та підтверджувалась відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно та згідно бази даних ІТС «Податковий блок» позивач перебував на податковому обліку як платник податку. У зв`язку з викладеним, представник відповідача вважає позов необґрунтованим та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій виклав свої пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Враховуючи предмет і підстави позову, а також положення статей 12, 257, 262 КАС України, суд розглядає адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між позивачем - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу від 06.05.2005, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав нежилі приміщення (літера «А») №76, №77 загальною площею - 376,50 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 9 Договору Покупець набуває право власності на вказані нежитлові приміщення з моменту державної реєстрації цього договору.

Відповідачем згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України прийняті податкові повідомлення-рішення, згідно яких визначено суму податкових зобов`язань за платежем: земельний податок з фізичних осіб:

від 25.04.2016 №709-1305 за податковий період 2016 рік - 130066,74 грн.,

від 28.04.2017 №45800-1305 за податковий період 2017 рік - 49798,52 грн.,

від 09.10.2018 №-2659 за податковий період 2018 рік - 49798,85 грн.

Вважаючи безпідставним нарахування земельного податку з фізичних осіб, а податкові повідомлення-рішення - протиправними та винесеними з порушенням вимог податкового законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об`єктом оподаткування, відповідно до підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Статтею 285 Податкового кодексу України визначено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Згідно з пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частинами 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Отже вказаними нормами встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Таким чином, платником земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, які зобов`язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, що перебувають у їх власності або користуванні. Обов`язок сплачувати земельний податок виникає у власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас у разі набуття права власності на нерухоме майно, що розміщене на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі №21-804а16 та постанові від 12 вересня 2017 року у справі №21-3078а16, а також Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі №825/308/17, від 19 червня 2018 року у справі №822/2696/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 804/4739/16, від 27 січня 2020 року у справі 804/886/18.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.05.2005 ОСОБА_1 придбав нежилі приміщення (літера «А») №76, №77 загальною площею - 376,50 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, 16.06.2015 відповідно до договору дарування нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., який зареєстрований у реєстрі за №1755, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_3 прийняла в дар об`єкт нерухомого майна - нежилі приміщення №76, №77 (літера «А»), загальною площею - 376,50 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №191377095 про реєстрацію права власності вбачається, що 16.06.2015 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - нежилі приміщення №76, №77 (літера «А»), загальною площею - 376,50 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, з 16.06.2015 позивач не є власником нежилих приміщень, що розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 88:196:001, у зв`язку з чим у позивача припинилися обов`язки щодо сплати земельного податку.

Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що станом на час винесення спірних рішень за позивачем було зареєстроване право власності на зазначені нежилі приміщення, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2019, оскільки зі змісту вказаного витягу вбачаються відомості щодо державної реєстрації обтяжень, а не права власності.

Таким чином, контролюючий орган, приймаючи оскаржувані податкове повідомлення-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов`язання із земельного податку із фізичних осіб за 2016, 2017, 2018 рр., діяв не у межах та не у відповідності до вимог податкового законодавства, що свідчить про протиправність таких рішень та наявність підстав для їх скасування.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які спростували б доводи позивача, відповідач суду не надав.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З наведеного випливає, що за правилами частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

від 25.04.2016 №709-1305, прийняте ДПІ у Шевченківському районі м. Києва Головного управління ДФС у м. Києві;

від 28.04.2017 №45800-1305, прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві;

від 09.10.2018 №-2659, прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 2346,64 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко