Справа № 420/1729/21
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1729/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 24 від 05.02.2021 року про відмову громадянину Республіки Ангола ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним надані докази, які є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 24 від 05.02.2021 року про відмову громадянину Республіки Ангола ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним та підлягає скасуванню.

Представником відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребую у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в країні та подальшого документування. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Позивач не зміг обґрунтувати яка саме небезпека може очікувати його у випадку повернення до регіону постійного проживання. Виїзд не був обумовлений потребою міжнародного захисту, а пов`язаний з бажанням отримати освіту, пошуком кращого життя та можливістю легалізуватися за кордоном. Таким чином, рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 24 від 05.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Анголи, місце проживання - м. Бенгела,громадянство - Ангола, національність - овімбунду, віросповідання - адвентист сьомого дня «Світло миру» (а.с. 74).

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження в 15.02.2012 року, на підставі паспортного документу та студентської візи, авіарейсом м. Луанда (Ангола) - м. Париж (Франція) - аеропорт «Бориспіль» Київ (Україна), з м. Києва поїхав до м. Алчевськ.

21 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту (а.с. 33-35).

За результатом розгляду заяви та особової справи громадянина Анголи ОСОБА_1 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 169-184).

05 лютого 2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ № 24, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Анголи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 188).

05 лютого 2021 року ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1-324 від 05.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 5-7, 185-187).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, в заяві про звернення за захистом ОСОБА_1 , зазначив, що приїхав до України в 2012 році на навчання, після його закінчення не змін поїхати до Анголи , оскільки в його країні є політичне переслідування, оскільки в 2015 році був виданий указ щодо переслідування людей, які належать до віри адвентистів сьомого дня «Світло миру». Його батьки були вбиті, тому він боїться за своє життя та життя своєї сім`ї, він відвідував церкву та був сином пастора, тому якщо він повернеться його або посадять до в`язниці або вб`ють (а.с. 33-35).

Під час проведення анкетування, причинами звернення за захистом ОСОБА_1 вказав, що його будуть переслідувати за релігійними мотивами.

В той же час, під час проведення співбесіди на питання «чи переслідували Вас за ознакою віросповідання на території країни громадянської належності» ОСОБА_1 відповів: «так, тому що президент у 2015 році підписав наказ про те, що буде переслідувати тих, хто належить до адвентистів сьомого дня «Світло миру», на питання «Яка політична точна зору була в релігійної організації адвентистів сьомого дня «Світло миру» позивач зазначив, що «вони хотіли поміняти президента, який був при владі 45 років та конституцію, та він думає те ж саме, що і релігійна організація», на питання «чи переслідували Вас за ознакою належності до певних політичних переконань на території громадянської належності» позивач відповів - «на той момент, коли він жив в Анголі його не переслідували за політичними поглядами».

Разом з тим, позивач виїхав з Анголи у 2012 році, тобто до прийняття указу, на який він посилається. При цьому, позивач не зазнавав переслідувань за ознакою належності до певних політичних переконань на території громадянської належності.

Також, під час проведення співбесіди ОСОБА_1 вказав, що отримував погрози під час участі в мітингах та його били через його етнічну належність, в той же час позивач вказав, що у нього не виникло конфліктів з населення країни громадянської належності та в нього не виникало проблем з переміщенням.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що особисто погроз не отримував, а про інформацію щодо переслідувань дізнався від друзів та з Інтернету.

Таким чином, ані під час анкетування, ані під час проведення співбесід позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення, повідомленні ОСОБА_1 обставини носять загальний характер, які з його слів йому відомі від друзів та мережі інтернет, а тому неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Анголи з позиції надання міжнародного захисту в Україні.

Також, як вбачається з особової справи ОСОБА_1 вибув з Анголи 15.02. 2012 року на підставі паспортного документа та студентської візи. Під час проведення співбесіди позивач повідомив, що під час оформлення документів та виїзду з Анголи в нього не виникало жодних проблем.

Тобто, позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_1 не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки в 2012 році позивач безперешкодно отримав візу для виїзду за кордон. При цьому, в 2014 році (під час перебування на території України) позивач, ОСОБА_1 отримав новий паспортний документ строком дії до 12.11.2019 року (а.с. 39-44).

Відтак, ОСОБА_1 вільно користується захистом країни своєї громадянської приналежності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нового паспорта та свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, він користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , він прибув до України у 2012 році, проте з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 21.01.2021 року, тобто за спливом 9 років перебування на території України.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 мав посвідку на тимчасове перебування в України, термін дії якої закінчився в 2018 року.

Таким чином, після прибуття в Україну та за весь термін знаходження на її території до 21.01.2021 року ОСОБА_1 не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18.

Таким чином, вищевикладене свідчить, що позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме "особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України".

При цьому, позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до адвентистів сьомого дня «Світло миру», позивач не зазначає конкретних випадків насильства щодо нього та його побоювання ґрунтуються лише на здогадках останнього, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Заявлена позивачем інформація стосовно конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за релігійною ознакою. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Анголі особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, він не зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного наказу № 24 від 05.02.2021 року відповідачем досліджено актуальну інформацію у країні походження позивача. Тобто, при прийнятті наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

В той же час, в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Надана позивачем інформація при викладені причин неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Анголи з будь-яких мотивів позивачем не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Анголі жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 під час перебування на території України одружився з громадянкою України та має дитину, громадянина України, проте вказані факти не є підставою для прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а лише надає йому можливість звернутись до відповідного підрозділу ДМС щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України «Про імміграцію».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 24 від 05.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні № 011632, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 24 від 05.02.2021 року про відмову громадянину Республіки Ангола ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 , - в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук

.