Справа № 160/14453/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-
05.11.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради, в якій позивач просить:
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що позивач є особою, на яку поширюються пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зокрема, безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою відповідно до приписів п.18 ч.1 ст.15 цього Закону. І хоча п.18 ч.1 ст.15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було виключено абзацом 2 п.п.2 п.9 розділу І Закону України від 28.12.2014р. №76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», проте, рішенням Конституційного Суду України №12-р/2018 від 18.12.2018 року абз.2 п.п.2 п.9 розділу І Закону України від 28.12.2014р. №76-VІІІ визнано неконституційним та, відповідно, відновлено з 18.03.2019р. дію низки соціальних пільг та гарантій, встановлених для ветеранів війни та осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З метою отримання визначених законом пільг, позивач у вересні 2020 року звернувся до відповідача із відповідною заявою про видачу йому листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості, проте, на день подання цієї позовної заяви відповідь на неї так і не була отримана позивачем. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору було відмовлено, а вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі 2942,80грн. або належних документів на підтвердження наявності обставин для звільнення або відстрочення сплати судового збору.
На виконання вимог ухвали суду від 10.11.2020р. позивачем до канцелярії суду 23.11.2020р. надано оригінал квитанції №10 від 18.11.2020 р. на загальну суму 2942,80грн. про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання до суду цього адміністративного позову, таким чином вищезазначені недоліки позовної заяви було усунуто.
24 грудня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач звертався до відповідача щодо надання йому листів талонів як особі, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо безоплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою, проте, у зв`язку із виключенням на підставі Закону України від 28.12.2014р. №76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» пункту 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачеві було відмовлено у видачі листів талонів на законних підставах, оскільки Міністерством соціальної політики України визначено, що для відновлення конституційних прав цій пільговій категорії громадян Верховній Раді України необхідно внести зміни до Закону України №3551.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257-262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є членом сім`ї (батьком) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Саксаганським районним військовим комісаріатом Дніпропетровської області 08.11.1996 р., і має право на пільги, встановлені законодавством України для членів сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісті під час проходження військової служби.
Крім того, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради, як член сім`ї загиблого учасника бойових дій в Афганістані та відомості про останнього внесено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.
16.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради з заявою №2, в якій просив видати йому листи талони на право одержання особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості.
Вказана заява направлена позивачем засобами поштового зв`язку та отримана представником відповідача за довіреністю - 17.09.2020 року, що підтверджується роздруківкою трекінга відстеження на сайті «Укрпошта», копія якого міститься в матеріалах справи.
Проте, матеріали справи не містять відповіді відповідача на вищенаведену заяву ОСОБА_1 , а також, за твердженням позивача, ним вона не була отримана.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо незабезпечення його пільгами, передбаченими пунктом 18 частини 1 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначається Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (Закон №3551-ХІІ).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 статті 10 Закону №3552-XII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
Статтею 15 Закону №3551-ХІІ регламентовано пільги особам, на яких поширюється чинність цього Закону.
Так, пунктом 18 частини 1 статті 15 Закону №3551-ХІІ, у редакції, що діяла до 01.01.2015р., особам, на яких поширюється чинність цього Закону, надаються такі пільги: безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою.
З 01.01.2015р. пункти 7 та 18 частини першої статті 15 Закону №3551-XII виключені на підставі абзацу другого підпункту 2 пункту 9 розділу І Закону України від 28.12.2014р. №76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №76-VIII).
Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2018р. №12-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 9 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. №76-VIII (справа про соціальний захист ветеранів війни та членів їхніх сімей) Конституційний Суд України:

- визнав таким, що не відповідає Конституції України (некоституційними), серед іншого, абзац другий підпункту 2 пункту 9 розділу I Закону №76-VIII та вирішив, що абзац другий підпункту 2 пункту 9 розділу I Закону №76-VIII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

- у зв`язку з тим, що абзац другий підпункту 2 пункту 9 розділу I Закону №76-VIII, згідно з якими виключено окремі положення Закону №3551-XII зі змінами, втрачають чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, застосуванню підлягатимуть пункти 7, 18 частини першої статті 15 Закону України № 3551-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII.

Отже, станом на час подання позивачем до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради заяви від 16.09.2020р. про видачу листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості відповідно до пункту 18 частини першої статті 15 Закону № 3551-XII норми Закону №76-VIII, згідно з якими особи, на яких поширюється чинність цього Закону були позбавлені цих пільг, втратили чинність, а пункт 18 частини першої статті 15 Закону №3551-XII, в свою чергу, був чинним та підлягав застосуванню у редакції, чинній до 01.01.2015р.

Щодо визначення Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради належним суб`єктом розгляду звернення позивача як особи, на яку поширюється чинність Закону №3551-XII та відповідачем у справі, суд зазначає наступне.

Під час дії редакції пункту 18 частини першої статті 15 Закону №3551-XII, чинної до 01.01.2015р., діяла редакція постанови КМУ від 12.05.1994р. №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» та затвердженого нею Порядку (далі - Порядок №302).

Так, абзацом 1 пункту 4 Порядку №302 встановлено, що особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Крім того, пунктом 2 Порядку №302 передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13, пунктом 16 частини першої статті 14, пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Абзацом 2 частини 1 пункту 7-1 Порядку №302 було встановлено, що листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають: інвалідам війни, учасникам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Постановою КМУ від 22 серпня 2018 року №632, яка набрала чинності 31.08.2018р., внесено зміни до Порядку №302, відповідно до яких, право на отримання листів талонів залишилося в учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни, органи соціального захисту населення уповноважені видавати такі листи особам з інвалідністю внаслідок війни.

Разом із цим, у Рішенні Конституційного Суду України від 18.12.2018р. №12-р/2018 зазначено, що обмеження або скасування положеннями Закону №76, які є предметом конституційного контролю, пільг, установлених Законом №3551 (зокрема, п. 18 ч. 1 ст. 15), фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. Таким чином, підпунктами 1, 3, абзацом другим підпункту 2 пункту 9 розділу I Закону №76 знижено досягнутий рівень соціального захисту учасників війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною. Вказане стало підставою для визнання Конституційним Судом України неконституційним, зокрема, абзацу другого підпункту 2 пункту 9 Закону №76-VIII, яким виключено пункти 7 та 18 з частини першої статті 15 Закону № 3551-XII.

Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо видачі листів талонів призводить до ситуації, за якої особи, на яких поширюється чинність Закону №3551-ХІІ, позбавлені можливості користуватись належними їм пільгами, передбаченими чинним на теперішній час пунктом 18 частини першої статті 15 Закону № 3551-XII, що є неприпустимим.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) від 24 квітня 2014 року зазначено, що враховуючи тривалу бездіяльність держави (з запровадження в законодавстві механізму проведення компенсації), Суд вважає, що через нездатність забезпечити звільнення заявника від оплати, на що він мав право за законом в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов`язання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення від 2 лютого 2010 року у справі «Клаус і Юрій Кіладзе проти Грузії» (Klaus and louri Kiladze v. Georgia), заява № 7975/06, п. 76).

Зважаючи на передбачене статтею 15 Закону №3551-XII право позивача на отримання пільг з проїзду та не визначення після прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.12.2018 №12-р/2018 на законодавчому рівні іншого органу, на який би було покладено обов`язок з видачі листів талонів особам, на яких поширюється чинність Закону №3551-ХІІ, та враховуючи те, що до внесення змін Постановою КМУ від 22 серпня 2018р. № 632 до Порядку № 302 виконання зазначеного обв`язку покладалося на органи соціального захисту населення за місцем реєстрації суб`єкта звернення, суд вважає саме відповідача у справі належним суб`єктом розгляду звернення позивача про видачу талонів на право проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості.

З огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для надання йому пільг, передбачених чинним на теперішній час пунктом 18 частини першої статті 15 Закону № 3551-XII, - то позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо визнання протиправною бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради щодо ненадання останньому листів талонів на право одержання особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості, слід задовольнити.

Щодо частини позовних вимог про зобов`язання відповідача надати позивачеві листи талони на право одержання особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості, суд зазначає наступне.

Абзацом 2 пункту 2 Порядку №302 в редакції, що діяла під час дії редакції п.18 частини першої статті 15 Закону № 3551-XII, чинної до 01.01.2015р., та до внесення у Порядок №302 змін Постановою КМУ від 22 серпня 2018 р. № 632, передбачалось, що листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13, пунктом 16 частини першої статті 14, пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Крім того, судом враховується, що у відзиві на позовну заяву, надану відповідачем до суду, останнім не заперечується право позивача на пільги, встановлені пунктом 18 частини 1 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції, чинній до внесення змін Законом №76-VІІІ).

Оскільки листи талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд, та враховуючи висновки суду про наявність в позивача у 2020 році права на безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою, що передбачено пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача видати позивачеві лист талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо частини позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь 47230,00 (сорок сім тисяч двісті тридцять) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності відповідача без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів, суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває душевні страждання у зв`язку з втратою сина у Афганістані, спогади про якого посилюються несправедливою бездіяльністю відповідача, який фактично відмовив позивачі у наданні належних йому пільг, право на які він отримав після смерті улюбленого сина. Наявність даних негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення ним моральних больових відчуттів, а також вказує на відсутність у нього можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, зокрема, щодо переміщення по території України з пільгами, якими раніше користувався для поліпшення свого здоров`я (поїздки на оздоровлення), що, в свою чергу, призводить до зниження якості його життя та зменшення благ, які він мав до моменту тимчасового не використання ним пільг. Крім того, позивачем зауважено, що відмова відповідача призвела до неможливості вести останнім повноцінний спосіб життя, оскільки з моменту протиправної бездіяльності відповідача, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних моральних больових відчуттів.

Крім того, в обґрунтування розміру моральної шкоди позивачем зазначено, що останній виходить з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, та оцінює моральну шкоду в 10 місячних розмірів мінімальної заробітної плати, а саме: 47230,00 (сорок сім тисяч двісті тридцять) гривень, що не буде еквівалентним завданим моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування, однак буде відповідати принципу розумності, виваженості та справедливості.

Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Крім того, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Аналогічна позиція була сформульована Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі, в тому числі, встановлений статтею 78 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.11.2019 року у справі № 818/1430/17.

Суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем до суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, що виходячи зі змісту наведених правових приписів, зумовлює відсутність правових підстав для стягнення останньої з відповідача.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача - 47230,00 (сорок сім тисяч двісті тридцять) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності відповідача без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів і відмовляє у їх задоволенні.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на положення вказаної статті та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2942,80грн. підлягають відшкодуванню на користь останнього пропорційно до розміру задоволених позовних вимог шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради коштів у сумі 840,80грн. (судові витрати за вимоги немайнового характеру до відповідача, що були задоволені судом).

Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради (, місцезнаходження: вул. Софії Перовської, буд. 16А, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50036) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради (, місцезнаходження: вул. Софії Перовської, буд. 16А, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50036) щодо ненадання ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) листів талонів на право одержання особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради (, місцезнаходження: вул. Софії Перовської, буд. 16А, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50036) надати ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) листи талони на право одержання особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради (, місцезнаходження: вул. Софії Перовської, буд. 16А, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50036) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 29.01.2021 року.

Суддя: О.М. Турова