Справа № 640/12355/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Вестфрост» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Вестфрост» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Вестфрост» звернулося з позовом до суду, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 11 березня 2020 року №, №, №, №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ, на підставі якого було проведено перевірку прийнятий без наявності на те правових підстав, з порушенням порядку, встановленого Податковим кодексом України, також вказав, про протиправність податкових повідомлень-рішень від 11 березня 2020 року №, №, №, №, прийнятих відповідачем на підставі висновків акта № 17/26-15-05-07-01-22/41498579 від 03.02.2020, в якому зафіксовані результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» за вересень 2018 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОМІНОН» за квітень 2018 року, показників податкових декларацій з податку на додану вартість та за 2018 рік показників фінансової звітності з їх відображенням у деклараціях з податку на прибуток підприємств. Також вказав на те, що реальність вчинення господарських операцій за період, визначений в акті перевірки, повністю підтверджується первинними документами, податкові накладні, на підставі яких позивачем суми податку на додану вартість включені до складу податкового кредиту, складені у відповідності до вимог статті 201 Податкового кодексу України, докази позбавлення контрагентів цивільної дієздатності, а також статусу платника податку на додану вартість на момент здійснення ним у відповідному податковому періоді господарської операції відсутні.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що висновки акту перевірки є обґрунтованими, підстав для скасування спірних рішень не вбачається, оскільки, на думку податкового органу, операції по взаємовідносинах між позивачем та його контрагентами не мали реального характеру. Крім того зазначив, що згідно відібраним поясненням у громадянина ОСОБА_1 , останній повідомив, що не мав жодного відношення до створення та діяльності ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП». Згідно відібраним поясненням у громадянина ОСОБА_2 , останній повідомив, що не мав жодного відношення до створення та діяльності ТОВ «ДОМІНОН».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт наголошує, що на адресу позивача направлено запит №150731/10/26-15-14-07-01-15 від 09.08.2019 про надання інформації (пояснень та їх документальних підтверджень) по операціях з ТОВ «Партес Бізнес Груп» за вересень 2018 року та ТОВ «Домініон» за квітень 2018 року, однак запит не містив жодної інформації про виявлену недостовірність даних у відповідній податковій декларації, та виявлені порушення саме з боку позивача податкового та іншого законодавства, тому позивачем було відмовлено в надані запитуваної інформації з підстав не відповідності запиту пп.78.1.4 п.78.1 ст.78, п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України. Натомість відповідачем не доведено обгрунтованость висновків акту перевірки та правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність висновків апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ГУ ДПС у м. Києві на підставі наказу від 20.01.2020 №541 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» з питань дотримання вимог податкового законодавства України по взаємовідносинам з ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» за вересень 2018 року, з ТОВ «ДОМІНОН» за квітень 2018 року показників податкових декларацій з податку на додану вартість та за 2018 рік показників фінансової звітності з їх відображенням у деклараціях з податку на прибуток підприємств.

За результатами перевірки складено акт «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» № 17/26-15-05-07-01-22/41498579 від 03.02.2020, яким встановлено порушення позивачем вимог, зокрема:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), у результаті чого встановлено завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток за 2018 рік на суму 249400,00 грн та занижено податок на прибуток на 2018 рік на суму 194121,00 грн;

- пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 201.1 пункту 201.10 статті 201 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), у результаті чого, встановлено завищення від`ємного значення з податку на додану вартість на загальну суму 185201,00 грн, в тому числі по періодам: квітень 2018 рік - 86261,00 грн; вересень 2018 рік - 98110,00 грн та заниження податку на додану вартість на загальну суму 36107,00 грн, у тому числі: квітень 2018 року - 36107,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки № 17/26-15-05-07-01-22/41498579 від 03.02.2020, Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення від 11 березня 2020 року:

- №, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 249400,00 грн;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в сумі 242651,00 грн;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів на суму 54151,00 грн;

- №, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість та застосовано суму штрафних санкцій у розмірі 185201,00 грн.

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, прийнятими на підставі висновків акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві, позивач направив до Державної податкової служби скаргу на вказані податкові повідомлення-рішення.

За результатами розгляду скарги рішенням Державної податкової служби України «Про результати розгляду скарги» від 22.05.2020 № 16907/6/99-00-08-05-03-06 залишено без змін податкові повідомлення-рішення, а скаргу - без задоволення.

Позивач не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних документів, підтверджуючих виконання ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» умов, визначених договором, що є підставою для висновку, що позивач, використовуючи лише документальне оформлення господарських операцій без фактичного їх здійснення від постачальників сформував податковий кредит внаслідок операцій, які фактично не здійснювалися.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо твердження позивача, що наказ, на підставі якого було проведено перевірку прийнятий без наявності на те правових підстав, з порушенням порядку, встановленого Податковим кодексом України.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент проведення перевірки) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документальна позапланова виїзна перевірка призначається на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення.

Відповідно до пункту 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Пункт 78.1 статті 78 Податкового кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової виїзної перевірки.

Відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється у випадку виявлення недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що документальна позапланова виїзна перевірка проводиться на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення; у свою чергу можливість для прийняття наказу про проведення документальної позапланової перевірки на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України виникає за наявності двох умов: 1) виявлення недостовірності даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків; 2) не надання платником пояснень та їх документальних підтверджень на запит контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Згідно змісту наказу № 541 від 20.01.2020, в якості підстав для проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача зазначено підпункт 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.

Відповідач звернувся до ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» із запитом про надання інформації (пояснень та її документальних підтверджень) №150731/10/26-15-14-07-01-15 від 09.08.2019, в якому, посилаючись на підпункти 16.1.5, 16.1.7 пункту 16.1 статті 16, підпункт 20.1.2 пункту 20.1 статті 20, пункту 73.3 статті 73 та підпункт 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, пункту 14 Порядку періодичного подання інформації органам державної податкової служби та отримання інформації зазначеними органами за письмовим запитом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року №1245, просив надати пояснення та їх документальне підтвердження (засвідчені підписом посадової особи позивача та скріплені печаткою (за наявності) копії первинних документів, що безпосередньо стосуються господарських відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків (їх відображення в обліку і звітності) із ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» за вересень 2018 року, з ТОВ «ДОМІНОН», за вищезазначені періоди, а також щодо використання у власній господарській діяльності позивача вище переліченого товару, отримання якого документально оформлено у відносинах із зазначеним платником податків.

Підставою для звернення із таким запитом зазначено виявлення ГУ ДФС фактів, що свідчать про недостовірність визначення ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» даних податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП», що містяться в податковій декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року, у сумі 98939,66 грн, ТОВ «ДОМІНОН», що містяться в податковій декларації з податку на додану вартість за квітень 2018 року у сумі 122368,50 грн та за 2018 рік - показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток підприємства.

У відповідь на вказаний запит, позивач у листі від 30.08.2019 вих. №300819-1 відмовив ГУ ДПС у м. Києві в наданні запитуваної інформації та документів з підстав не відповідності запиту підпунктам 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції вірно вказав, що обов`язковою умовою призначення позапланової перевірки на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України є ненадання платником податків пояснення та їх документального підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

При цьому, виявлені факти, які свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, можуть бути підставою для проведення перевірки лише у випадку, коли сумніви не усунуті наданими поясненнями та документальними підтвердженнями.

Так, на запит контролюючого органу позивачем не було надано відповідних документів та пояснень.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на відсутність чіткого переліку документів у запиті контролюючого органу та надання вичерпного переліку первинних документів не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи, оскільки з аналізу запиту №150731/10/26-15-14-07-01-15 від 09.08.2019 чітко вбачається яка податкова інформація стала підставою для необхідності витребування документів та отримання пояснень, щодо яких товариств, яких господарських відносин та за які періоди.

Крім того, матеріли адміністративної справи не містять доказів оскарження та/або скасування в судовому порядку наказу Головного управління ДПС у місті Києві від 20.01.2020 № 541 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Торговий дім «Вестфрост».

Таким чином, дані доводи позивача не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення адміністративного позову.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням ненадання платником податків пояснень та їх документального підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту, наказ ГУ ДФС від 20 січня 2020 року №541 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» є обґрунтованим та таким, що прийнятий за наявності на те правових підстав, встановлених Податковим кодексом України.

Щодо оскарження позивачем податкових повідомлень-рішень.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 статті138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Крім того, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Якщо результатом розрахунку об`єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від`ємне значення, то сума такого від`ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об`єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від`ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від`ємного значення (п. 150.1 статті 150 ПК України).

Від`ємне значення як результат розрахунку об`єкта оподаткування, отриманий від ведення діяльності, яка підлягає патентуванню, не враховується для цілей абзацу першого цього пункту та відшкодовується за рахунок доходів, отриманих у майбутніх податкових періодах від такої діяльності.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, формування валових витрат обумовлено придбанням платником податків товарів, робіт (послуг) з метою їх використання в межах господарської діяльності та реалізується за наявності у платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 цього ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Таким чином, іншим визначеним законодавством обов`язковим критерієм щодо підтвердження показників податкової звітності платника податків є забезпечення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі дотримання вимог щодо підстав для здійснення такого обліку, якими можуть бути первинні документи, оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. З урахуванням зазначеного право платника на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є також залежним від забезпечення ведення ним належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.

Поряд з цим, у бухгалтерському та податковому обліку підприємства враховуються лише ті первинні документи, що складені за наслідками фактично проведеної господарської операції, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою. За таких умов наявність належним чином оформлених первинних документів з приводу проведення певної господарської операції не може розглядатись як безумовне підтвердження наявності у платника податку права на формування витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту з податку на додану вартість по відповідних господарських операціях.

Отже, правомірність формування платником відповідних показників бухгалтерського та податкового обліку має оцінюватись з урахуванням сукупності умов, визначених законодавством України як підстави для їх формування.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, з метою визначення правомірності формування позивачем вказаних показників податкової звітності з податку на додану вартість дослідженню підлягає реальність відповідних господарських операцій, що відбувались між позивачем та його контрагентами. Крім того, оцінці суду підлягають наявність належним чином оформлених первинних документів, які стали підставою для формування показників податкової звітності, використання платником податків придбаних товарів (робіт, послуг) в межах господарської діяльності.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.

Як вбачається з акту перевірки, порушення вимог податкового законодавства зі сторони ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» відбулось внаслідок взаємовідносин з ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» (договір поставки від 17.09.2018 № 170918), ТОВ «ДОМІНОН» (договір поставки від 16.04.2018 № 160418).

З письмових заперечень відповідача вбачається, що на виконання умов зазначених договорів позивачем виписано видаткові накладні:

- ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» видаткові накладні: № 1 від 17.09.2018, №2 від 17.09.2018, № 3 від 25.09.2018 з номенклатурою товару - кабель, клавіатура, ключ, кнопка, короб та інше на загальну вартість 593637,96 грн у тому числі ПДВ 98939,66 грн;

- ТОВ «ДОМІНОН» видаткові накладні: № 63 від 16.04.2018, №64 від 23.04.2018, № 65 від 26.04.2018 з номенклатурою товару - модуль, магніконтакт, кронштейн, коробка, конвертер, модуль та інше на загальну вартість 734211,00 грн у тому числі ПДВ 122368,50 грн.

Відповідно до даних банківських виписок, перевіркою встановлено перерахування грошових коштів ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» на поточний рахунок ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» на загальну суму 593637,96 грн. Дебіторська та кредиторська заборгованість по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» по розрахунках із контрагентом ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» відсутня.

Відповідно до даних банківських виписок, перевіркою встановлено перерахування грошових коштів ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» на поточний рахунок ТОВ «ДОМІНОН» на загальну суму 734211,00 грн. Дебіторська та кредиторська заборгованість по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» по розрахунках із контрагентом ТОВ «ДОМІНОН» відсутня.

Перевіркою встановлено, що зазначені товариства не могли поставляти товари на адресу позивача, за наявності таких обставин:

- відсутній рух активів, зобов`язань чи власного капіталу у процесі здійснення господарської діяльності;

- відсутній кваліфікований персонал;

- відсутні основні фонди;

- податкова звітність з податку на додану вартість за перевіряємий період з явними ознаками маніпулювання;

- наявні письмові пояснення директорів про непричетність до ведення фінансово-господарської діяльності підприємств;

- наявна картка суб`єкта фіктивного підприємства з ознаками фіктивності - зареєстровано на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи.

При проведенні аналізу даних Єдиного реєстру податкових накладних та отриманої податкової інформації по контрагентам-постачальникам ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» та ТОВ «ДОМІНОН» встановлено невідповідність номенклатури придбаного та реалізованого товару.

У акті перевірки зазначено, що при подальшому дослідженні ланцюга постачання товарів, придбаних ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» у контрагентів-постачальників ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» та ТОВ «ДОМІНОН», встановлено відсутність фактичного здійснення господарських операцій, оскільки відсутнє джерело походження товарів, що не дає можливості відстежити постачальників по ланцюгу, а відтак неможливий його рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у взаємопов`язаних без фактичного їх здійснення господарських операціях ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ».

Зазначено, що за результатами проведеного аналізу та здійснених заходів неможливо підтвердити факт реального здійснення господарських операції ТОВ «ТД «ВЕСТФРОСТ» з платником податків контрагентом ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» та контрагентом ТОВ «ДОМІНОН».

Крім того, відповідно до пояснень директора ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» Колесника О.А. від 26.06.2018, відібраних старшим о/у ОУ ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві капітаном податкової міліції, громадянин ОСОБА_1 до реєстрації та ведення в подальшому фінансово-господарської діяльності ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» не має жодного відношення, ніяких документів податкової та бухгалтерської звітності ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» не підписував.

Відповідно до пояснень директора ТОВ «ДОМІНОН» ОСОБА_2 від 20.11.2018, відібраних старшим о/у п`ятого відділу ОУ ГУ ДФС у м. Києві старшим лейтенантом податкової міліції, громадянин ОСОБА_2 до реєстрації та ведення в подальшому фінансово-господарської діяльності ТОВ «ДОМІНОН» не має жодного відношення, ніяких документів податкової та бухгалтерської звітності ТОВ «ДОМІНОН» не підписував.

Таким чином, з наданих позивачем первинних документів вбачається, що вони підписані особами, які заперечують свою участь у створенні та діяльності вказаних підприємств.

Відтак, у перевіряємий період від імені ТОВ «ДОМІНОН» та ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» діяли особи, які не мали законних повноважень на їх представництво та вчинення від їх імені юридично значущих дій, оскільки не мали жодного відношення до фінансово - господарської діяльності підприємства.

Колегія суддів вказує, що недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, і незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивача довів належну ділову мету при укладенні спірних договорів.

За звичаями ділового обороту при здійсненні такого вибору суб`єктами господарювання оцінюються не лише умови угоди та їх комерційна привабливість, але і ділова репутація, платоспроможність контрагента, ризики невиконання зобов`язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагента необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду.

При цьому свідоцтво про державну реєстрацію та наявність реєстрації постачальника в органах податкової служби не характеризують підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку, що гарантує виконання своїх зобов`язань через уповноважених представників. А відтак доказами прояву розумної обережності слугують не лише установчі документи та витяги з Єдиного державного реєстру, але й обґрунтування мотивів вибору контрагента, обставин укладення та виконання договорів, перевірка ділової репутації контрагента, повноважень осіб, що діють від імені підприємства.

І хоча з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету. У разі недобросовісності контрагентів покупець несе певний ризик не лише невиконання цивільно-правового договору, але й в рамках податкових правовідносин, оскільки в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися правом на податковий кредит в силу відсутності документів, що мають силу первинних документів.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Також суд звертає увагу, що платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування. Крім того, прояв такої обачності й обережності при виборі постачальника послуг та вчинення будь яких дій на предмет перевірки податкової «доброчесності» контрагента, зокрема за доступними електронними базами даних на сайті контролюючого органу (база платників ПДВ, база анульованих свідоцтв платників ПДВ, база недобросовісних платників ПДВ, база місць масової реєстрації платників податків, отримання завірених копій статутних та реєстраційних документів, копій паспорта особи, яка підписуватиме договір, довідку про кількість співробітників контрагента, тощо), перевірки загальнодоступної інформації щодо наявності кримінальних проваджень за участю контрагента, в подальшому свідчитимуть на користь висновку, що платником податків вжито належні та достатні дії щодо його обізнаності на предмет податкової «надійності» такого контрагента та вказуватимуть на правомірність формування податкового обліку за господарськими операціями з таким контрагентом.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 816/1422/17 від 26.06.2018.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 77 КАС України, обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 803/1923/13-а від 25.06.2018.

Наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту або складу витрат, зокрема виданих податкових накладних, не є безумовною підставою їх формування, у разі недоведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Беручи до уваги специфіку та особливості зазначених операцій, виходячи з наявної податкової інформації, слід зазначити, що під час розгляду справи не надано тих відомостей і документів, які виходячи з умов договорів та звичайної ділової практики супроводжують фактичне виконання такого роду операцій та у сукупності з первинними документами підтверджують їх фактичне (реальне) виконання, а відтак не доведено фактичного виконання спірних операцій контрагентами позивача.

В даному випадку, за спірними операціями лише оформлялися окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання контрагентами обумовлених операцій, чим створювалась видимість (зовнішні ознаки) реального здійснення операцій та правомірності формування спірних сум податкових вигод, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди.

Наявність оплати на користь контрагентів сама по собі не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в даному випадку самостійною підставою для формування спірних сум вигод, оскільки, крім іншого, рух цих коштів, виходячи з вищенаведеного, не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю підприємств - учасників спірних операцій та не відповідає статутній діяльності цих підприємств.

Суд першої інстанції вірно вказав, що в даному випадку позивачем не доведено наявності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов`язують можливість правомірного формування спірних сум податкових вигод що, відповідно, свідчить про відсутність у позивача підстав для формування спірних сум податкових вигод.

При цьому, позивачем не зазначено мету придбання товарів та послуг згідно договорів, укладених із контрагентами, не надано доказів на підтвердження використання саме придбаного у зазначених контрагентів товарів та послуг, подальшого використання у власній господарській діяльності, зокрема щодо продажу третім особам або зберігання.

У свою чергу факт укладення договорів не є доказом реальності здійснення господарської операції.

Таким чином, позивачем не доведено реальність господарських операцій по відносинам із ТОВ «ДОМІНОН» та ТОВ «ПАРТЕС БІЗНЕС ГРУП» і пов`язаність отриманих послуг, придбаних товарів із господарською діяльністю підприємства, що виключає правомірність формування витрат у межах спірних правовідносин.

При цьому зазначені висновки суду першої інстанції позивачем в апеляційній скарзі не спростовано, документів на їх спростування не надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 11 березня 2020 року №, №, №, № прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, із врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, тому дані рішення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Вестфрост» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 16.04.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна