Справа № 580/29/21
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року справа № 580/29/21

12 годин 21 хвилина м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу 580/29/21

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в інтересах дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_1 ) [позивач ОСОБА_1 - особисто]

до Тальнівської міської ради (вул. Соборна, 30б, м. Тальне, Звенигородський район, Черкаська область, 20401, ідентифікаційний код юридичної особи в 7) [представник відповідача - не прибув]

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, прийняв рішення.

04.01.2021 ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Тальнівської міської ради, з урахуванням уточненої позовної заяви, що надійшла до суду 25.01.2021 у порядку усунення недоліків, просить:

визнати бездіяльність Тальнівської міської ради протиправною, щодо порушення розгляду клопотання ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 у порядку статті 118 Земельного кодексу України «Про набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності» від 07.09.2020, що полягає у порушенні положень частин 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України.

зобов`язати Тальнівську міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 у порядку статті 118 Земельного кодексу України «Про набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності» від 07.09.2020 і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Тальнівської міської ради на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , понесені витрати на правову (правничу) допомогу у сумі 5000 грн 00 коп;

присудити за рахунок бюджетних асигнувань з Тальнівської міської ради на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 судові витрати із сплати судового збору у сумі 840 грн 80 коп.

Ухвалою від 01.02.2021 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 24.02.2021. Ухвалою від 24.02.2021 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 17.03.2021. Ухвалою від 17.03.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 07.04.2021. Ухвалою від 05.04.2021 зобов`язано Тальнівську міську раду до часу призначеного судового засідання 07.04.2021 надати суду: докази на підтвердження рішення Тальнівської міської ради від 23.04.1998 № 115; договорів оренди/іншого права користування спірної земельної ділянки згідно укладених відповідачем з громадянами; інших документів, що свідчать про перебування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:2948 у власності/користуванні фізичних та/або юридичних осіб у контексті сталої практики Верховного Суду. Ухвалою від 07.04.2021 оголошено перерву до 14.04.2021.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач на клопотання представника позивача щодо надання у порядку статті 118 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - 2,0 га, зазначив, що клопотання не належить до задоволення, позаяк земельна ділянка з кадастровим номером №:02:001:2948 загальною площею 23,4 га (визначена як поле № 14-14а ) надана громадянам у користування для городництва і використовується за призначенням, а щодо малолітніх, зазначено, що заява на безоплатну передачу земельної ділянки від імені малолітньої особи має бути подана одним з батьків за наявної згоди другого із батьків. У позові зазначено, що відповідь від 14.09.2020 № 01-09/2904 не відповідає вимогам частини 7 статті 118 Земельного кодексу України та не є рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Відповідачем не розглянуто на сесії Тальнівської міської ради дане питання та без голосування депутатів Тальнівської міської ради надано в.о. міського голови ОСОБА_3 відмову листом. У позові зазначено, що витрати на правничу допомогу становлять 5000 грн та складаються з попереднього опрацювання матеріалів, законодавчої бази аналізу судової практики, формування правової позиції - (2 години, вартість 100 грн/година) 2000 грн; надання усних та письмових консультацій щодо можливості оскарження дій відповідача - (2 години, вартість 500 грн/година) 1000 грн; підготовка, написання позовної заяви - (2 години, вартість 1000 грн/година). Позивачка у судовому засіданні 14.04.2021 повідомила, що клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки подано не дитиною - ОСОБА_2 , а адвокатом Козачуком І.В., до заяви не було надано письмової згоди обох з батьків на отримання дитиною - ОСОБА_2 земельної ділянки у власність, дитина ОСОБА_2 не виявляв бажання займатись веденням сільського господарства/фермерства. Позивачка у судовому засіданні 14.04.2021 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив, відзив у встановлений судом строк не подав (ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 04.02.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення штрихкодовий ідентифікатор 589), про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином (а.с.62, 79).

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Судом встановлено, що 07.09.2020 адвокатом Казачук І.В. на підставі довіреності від 17.11.2020 (а.с.19-22) наданої ОСОБА_1 без підтвердження волевиявлення дитини і батька, подано від імені дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) клопотання до Тальнівської міської ради, у якій просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тальнівської територіальної громади (за межами населеного пункту) Черкаської області (а.с.11-13). У клопотанні як додатки зазначено: копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність, копія паспорту та ідентифікаційного номеру (без зазначення належності таких документів), графічні матеріали з бажаним розташуванням земельної ділянки. Суд зазначає, що до клопотання не було надано письмові згоди батька на отримання малолітньою дитиною ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нерухомого майна.

14.09.2020 виконавчим комітетом Тальнівської міської ради листом № 01-09/2904 повідомлено позивача, що заява на безоплатну передачу земельної ділянки від імені малолітньої особи має бути подана одним з батьків за наявності згоди другого з батьків (а.с.25-26).

Вважаючи дії відповідача неправомірними, позивачка звернулась до суду.

Згідно із частиною 2 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь. Права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає адміністративна процесуальна дієздатність, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді їхні законні представники - батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (частина 1 статті 56 Кодексу адміністративного судочинства України). Якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє, суд може залучити до участі у справі відповідний орган чи особу, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина 7 статті 56 Кодексу адміністративного судочинства України).

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Кодексом № 2768, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 121 Кодексу № 2768 встановлено, що кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Згідно статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин 2, 3 статті 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, що б призводили до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами 1, 2 статті 1 Кодексу № 2768 встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Статтею 2 Кодексу № 2768 передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно зі статтею 78 Кодексу № 2768 право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункт «б» частина 1 статті 81 Кодексу № 2768). Статтею 121 Кодексу № 2768 встановлено, що кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності. Положеннями статті 122 Кодексу № 2768 встановлено, що вирішення питань стосовно передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Згідно частин 1-3 статті 116 Кодексу № 2768 громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон №280) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до частин 1, 5 Закону №280 міська рада проводить свою роботу сесійно. Відповідно до частини 1 статті 51 Закону № 280 виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету. Згідно з частиною 5 статті 51 Закону № 280 очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради. Частиною 8 статті 51 Закону № 280 передбачено, що виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади. Згідно із статтею 52 Закону № 280 виконавчий комітет міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Виконавчий комітет ради: попередньо розглядає та схвалює проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, прогноз місцевого бюджету, проект місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради; координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників; має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб. Пунктом 6 статті 59 Закону № 280 встановлено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до статті 47 регламенту Тальнівської міської ради від 27.02.2017 №3/8-1 виконавчими органами Ради є виконавчий комітет, департаменти, управління, відділи, інші створювані Радою виконавчі органи. Статус і повноваження виконавчих органів Ради визначаються законами України, та, у випадках, передбачених ними, - положеннями про ці органи, які затверджуються Радою. Утворення виконавчого комітету, затвердження його кількісного та персонального складу, внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск є виключною компетенцією Ради. Рада затверджує своїм рішенням регламент виконавчого комітету Ради. Кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету Ради затверджується Радою за пропозицією міського голови. Виконавчі органи Ради підзвітні і підконтрольні Раді, здійснюють повноваження, які визначені чинним законодавством України та окремим рішенням про розмежування повноважень між виконавчими органами Ради. Рішення виконавчого комітету з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, що не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням Ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Кодексу № 2768. Відповідно до частини 6 статті 118 Кодексу № 2768 громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Кодексом № 2768 визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 Кодексу 2768). Колегія суддів Судової палати у постанові від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а (ЄДРСР 78626478) зазначила, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт «б» частини 1 статті 121 Кодексу №2768). Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Згідно з пунктом 1 статті 6 Закону України «Про громадянство України» громадянство України набувається, зокрема за народженням.

Відповідно до довідки від 04.07.2016 № 6120/536/4 ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований громадянином України.

Цивільна дієздатність - це здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1 ст. 30 Цивільного кодексу України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді - цивільна процесуальна дієздатність ( ч. 1 ст. 47 Цивільного процесуального кодексу України). За загальним правилом цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття (18 років) (частина 1 статті 34 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є те, що особи віком до чотирнадцяти років, мають часткову цивільну дієздатність, а тому відповідно до статті 31 Цивільного кодексу України: фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, що має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітні особи не мають права на вчинення правочинів, інших ніж дрібні побутові.

Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (частина 2 статті 32 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 47 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

В усіх діях стосовно дітей має враховуватись забезпечення найкращих інтересів дитини та рівність прав матері та батька (стаття 141 Сімейного кодексу України). Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом.

Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, що належать нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування (частинами 1-3 статті 177 Сімейний кодекс України).

Відповідно до статті 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, а тому від імені та в інтересах своїх дітей мають право вчиняти дії щодо набуття неповнолітніми майнових прав.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (стаття 34 Цивільного кодексу України). Здійснювати розпорядження земельними ділянками самостійно зазначені особи мають право за умови досягнення 18 років.

Членом фермерського господарства особа може стати не раніше 14 років, отже до досягнення дитиною 14 років та включення її до членів фермерського господарства безоплатно передати їй земельну ділянку такого цільового призначення немає законних підстав.

Право батьків щодо управління майном малолітніх не може розглядатися як право титульного володіння, тим більше - права власності. Воно є самостійним правом, що належить батькам у силу закону і може визначатися як різновид права управління чужим майном.

У процесі управління майном дітей, батьки вчиняють різного роду правочини, об`єктом яких виступає майно малолітніх. Виходячи з норм чинного законодавства, правочини такого роду можуть бути поділені на такі основні види: правочини, які батьки мають право вчиняти вільно; правочини, які батьки мають право вчиняти з дозволу органу опіки та піклування, а саме: укладати договори, що підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини (частина 2 статті 177 Сімейного кодексу України); правочини, які батьки взагалі не мають права вчиняти з майном дитини: здійснювати дарування від імені дитини, зобов`язуватися від її імені порукою (частина 2 статті 68, частина 2 статті 720 Цивільного кодексу України).

Договори, що належать нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, що належить малолітній дитині батьки вчиняють лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло (частина 4 статті 177 Сімейного кодексу України).

Без дозволу органу опіки та піклування батьки малолітньої дитини не мають права укладати договори, що належать нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а батьки неповнолітньої дитини мають право дати згоду на вчинення їх неповнолітньою дитиною таких договорів.

Обов`язковому нотаріальному посвідченню належать: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна; іпотечні договори, договори про заставу транспортних засобів; договори про спільну часткову власність на земельну ділянку; купівлю-продаж земельних ділянок, про перехід права власності та про передачу права власності на земельні ділянки; про обмін земельними ділянками, що виділені єдиним масивом у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Орган опіки та піклування повинен розглядати питання дозволу на вчинення угод щодо майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей у випадках, коли дитина є стороною як відчужувач (наприклад: продавець) і в тих випадках, коли дитина є стороною як набувач (покупець).

Зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких угод стосовно жилих приміщень є неприпустимим. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких угод з нерухомим майном, що належить дитині або право користування яким має дитина, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач (мати без згоди батька та органу опіки) звернулась до відповідача в інтересах ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з клопотанням (а.с.11-13): «забезпечити реалізацію визначеного законом права на набуття права власності на земельну ділянку на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності (землі запасу) шляхом виділення земельної ділянки у адміністративних межах Тальнівської територіальної громади (за межами населеного пункту) Черкаської області для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га; надати дозвіл на розробку проєкту землеустрою з відведення даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га».

Під час подачі клопотання у інтересах малолітньої особи ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовної площею 2,0 га у адміністративних межах Тальнівської територіальної громади (за межами населеного пункту) Черкаської області для ведення особистого селянського господарства позивач повинен був надати відповідачу також згоду органів опіки та піклування та нотаріально посвідчену згоду другого з батьків, тому оскарження попереднього розгляду заяви є передчасним.

Судом встановлено, що в інтересах малолітньої дитини із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність звернувся адвокат від імені матері малолітньої дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - 8 років від народження, до заяви (а.с.11-13) додано: ордер (без зазначення особи, яка видала ордер); копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1640; копія паспорту громадянина України (не зазначено належності паспорту якій саме особі) та ідентифікаційного номеру (не зазначено належності ідентифікаційного номеру якій саме особі); графічні матеріали з розташуванням земельної ділянки - фотокопія з публічної кадастрової карти щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:2948 (а.с.14).

До заяви не надано згоду органів опіки та піклування та нотаріально посвідчену згоду другого з батьків та/або доказів підтвердження волевиявлення малолітньої дитини ОСОБА_2 . Велика Палата Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (ЄДРСР 77361954) зазначила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України, а законодавство України не містить норм, що би наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом.

Суд зазначає, що Конституцією України (стаття 51) закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 визначено (стаття 3): держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби й органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали встановленим компетентними органами нормам, зокрема, щодо безпеки й охорони здоров`я та стосовно кількості й придатності їхнього персоналу, а також компетентного нагляду. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, увага насамперед приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини є одним із головних принципів розбудови системи соціальних послуг. Держава, виконуючи головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини, має не тільки утримуватися від непропорційних обмежень прав і свобод людини, а й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто знаходиться під її юрисдикцією.

З пояснень ОСОБА_1 , матері ОСОБА_2 у судовому засіданні 14.04.2021 було встановлено, що волевиявлення дитини щодо реалізації наміру отримати у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - 2,0 га немає і не було отримано чи з`ясовано у малолітньої дитини.

Матеріали справи не містять звернень малолітньої особи за згодою її батьків як законних представників малолітньої дитини ОСОБА_2 та нотаріально посвідченої згоди обох батьків за відповідної згоди органу опіки і піклування.

Велика Палата Верховного Суду у справі №802/2474/17-а (провадження №11-1081апп1812, постанова від 12.12.2018) зробила висновок, що відсутність спору, виключає можливість звернення до суду, позаяк немає права, що належить судовому захисту. Обраний позивачем спосіб захисту прав не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Суд зазначає, що звернення з даним позовом є передчасним, позаяк позивачем не було подано до відповідача разом із клопотанням документи на підтвердження волевиявлення дитини, що необхідні для вирішення клопотання, зокрема заяви дитини, що досягла 14 років, нотаріально посвідченої письмової згоди обох батьків та дозволу органу опіки і піклування.

Право громадян на звернення до органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності закріплено статті 40 Конституції України, визначено Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996, Указом Президента України від 07.02.2008 №109/2008 «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Інструкції діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації» від 14.04.1997 № 348 та від 24.06.2009 №630. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Звернення, оформлене без дотримання вимог, повертається заявникові із відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження (стаття 5 Закону України «Про звернення громадян»).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), повідомляється громадянин в письмовій формі з викладенням мотивів відмови.

Враховуючи, що Верховним Судом у постанові від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а (ЄДРСР 78626478) зазначено, що крім підстав, передбачених частиною 7 статті 118 Кодексу 2768, недодержання вимог щодо змісту клопотання може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та встановлення судом у даній справі недодержання вимог щодо клопотання ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що відповідач, попередньо розглянув надані документи з метою підготовки до розгляду радою, встановив невідповідність клопотання вимогам законодавства і не відмовляючи позивачеві по суті у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у встановлений спосіб з огляду на забезпечення найкращих інтересів дитини, зазначив про те, що бажана ділянка надана іншим особам у користування з 1998 року та про необхідність отримання відповідних документів стосовно дитини, у зв`язку із чим діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Враховуючи, що позивачці відмовлено у задоволенні позову, а відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень та з урахуванням пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 в інтересах дитини ОСОБА_2 [ АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ];

відповідач: Тальнівська міська рада [вул. Соборна, 30б, м. Тальне, Звенигородський район, Черкаська область, 20401, ідентифікаційний код юридичної особи в 7].

Повне судове рішення складено 15.04.2021.

Суддя Л.В. Трофімова