Справа № 2540/2989/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2989/18 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Лічевецького І.О., Файдюка В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року

у справі №2540/2989/18 (розглянуто у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Національної поліції в Чернігівській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 1222 від 21.06.2018 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника поліції ОСОБА_1 ", яким на начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції та наказу № 209 о/с від 31.07.2018 "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію" начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 з 01.08.2018 на посаді начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2018 по день винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ не містить такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби в поліції. Крім того, вважає застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення необґрунтованим, оскільки під час проведення службового розслідування не було доведено допущення позивачем порушення службової дисципліни, а також звільнення проведено без згоди первинної профспілкової організації.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 1222 від 21.06.2018 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника поліції ОСОБА_1 ".

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 209 о/с від 31.07.2018 "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію" начальника сектору превенції Менського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 з 01.08.2018 на посаді начальника сектору превенції Менського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.08.2018 по 05.11.2018 в розмірі 36629,14 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника сектору превенції Менського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 11328,60 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в ході проведеного службового розслідування було встановлено, що начальник сектору превенції ВП ГУНПУ в Чернігівській області підполковник поліції ОСОБА_1 діяв всупереч вимог Закону України "Про національну поліцію", Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, Присяги працівника поліції в частині ігнорування очевидної протиправної поведінки 20.04.2018 водія автомобіля "ВАЗ Пріора" ОСОБА_2 , невжиття заходів щодо його припинення та документування, а навпаки надав злочинний наказ своїм підлеглим поліцейським (для яких був одним із прямих начальників) щодо не складення адміністративних матеріалів та сприяв уникненню останнім відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим було прийнято рішення, що за порушення службової дисципліни, надання злочинних наказів, використання службового становища в особистих інтересах та інтересах третіх осіб, некоректності стосовно підлеглих позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені.

На адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника апелянта про розгляд справи за його відсутності.

Позивачем надано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а апеляційну скаргу без задоволення.

На адресу суду апеляційної від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в іншому судовому засіданні.

Крім того, в клопотанні представника позивача зазначено, що представник позивача зазначив, що протягом квітня - травня він зайнятий в інших судових засіданнях, а отже не може бути присутній в даний період.

Колегія суддів вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки розгляд справи в суді апеляційної інстанції не може перевищувати 60 (шістдесяти) днів, а заявлене клопотання на думку суду апеляційної інстанції є затягуванням розгляду справи.

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, а отже позивачем висловлено думку щодо апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 01.09.1997 по 06.11.2015 працював в органах внутрішніх справ, 07.11.2015 прийнятий на службу в Національну поліцію (стор. 30-32 том І).

Наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 14.12.2016 № 251 о/с позивача призначено начальником сектору превенції Прилуцького відділу поліції ГУНП (стор. 78 том І).

З 13.06.2018 ОСОБА_1 наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 08.06.2018 № 163 о/с був призначений начальником сектору превенції Менського відділу поліції ГУНП (стор. 79 том І).

Наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 31.07.2018 № 209 о/с "По особовому складу" позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту ОВС, дія якого поширюється на поліцейських НПУ Законом України № 901 від 23.12.2015) Закону України "Про Національну поліцію" (стор. 79 том І).

Підставою для звільнення зі служби слугував наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 21.06.2018 № 1222 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника поліції ОСОБА_1 " (стор. 77 том І).

Вказаний наказ був виданий на підставі висновку службового розслідування за фактом перевірки інформації, викладеної у рапорті т.в.о. начальника Прилуцького ВП Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 від 21.05.2018, затвердженого начальником ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_4 21.06.2018 (стор. 74-76 том І).

Проведеним службовим розслідуванням встановлено, що начальник сектору превенції Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області підполковник поліції ОСОБА_1 діяв всупереч вимог Закону України "Про Національну поліцію", Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, Присяги працівника поліції в частині ігнорування очевидної протиправної поведінки. Оскільки, 20.04.2018 водієм автомобіля "ВАЗ Пріора" ОСОБА_2 вчинено адміністративне правопорушення, а позивач не вжив заходів щодо припинення та документування даного правопорушення, а навпаки надав злочинний наказ своїм підлеглим поліцейським та уникненню водієм відповідальності, який своїми діями посягав на безпеку учасників дорожнього руху, що вказує на наявність у діях підполковника поліції ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку.

Вважаючи, що у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок недоведення відповідачем належними та допустимими доказами вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що тягне за собою застосування крайнього заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення, наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказу відповідача № 1222 від 21.06.2018 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника поліції ОСОБА_1 ", яким на начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції та, як наслідок, наказу № 209 о/с від 31.07.2018 "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію" начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію" (надалі - Закон).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 3 Закону визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Згідно пункту 9 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" № 901-VIII від 23.12.2015 до набрання чинності Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції" поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України".

Так, статтею 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 (далі - Дисциплінарний статут), передбачено, що службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

В силу статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання (стаття 13 Дисциплінарного статуту).

Згідно з статті 16 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику. У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Так, наказом МВС України № 230 від 12.03.2013, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 за № 541/23073, затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція).

Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до пункту 8.1 Інструкції підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що 01.06.2018 на підставі інформації, викладеної у рапорті т.в.о. начальника Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника ОСОБА_5 від 21.05.2018, начальником Головного управління Національної поліції в Чернігівській області видано наказ № 1017 про призначення та проведення службового розслідування щодо протиправних дій начальника сектору превенції Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 (стор. 61 том І).

Відповідно до висновку службового розслідування, затвердженого начальником ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_4 21.06.2018, комісією встановлено, що 01.06.2018 до ГУНП в Чернігівській області надійшов рапорт т.в.о. начальника Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_5 про те, що 18.05.2018 до Прилуцького відділу поліції надійшли рапорти поліцейських сектору реагування патрульної поліції Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області сержанта поліції ОСОБА_6 та старшого сержанта поліції ОСОБА_7 з приводу неправомірних дій начальника сектору превенції Прилуцького ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 , який, використовуючи своє службове становище, втручається у службову діяльність поліцейських ГРПП, а саме надає неправомірні накази під час складання адміністративних матеріалів за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (стор. 62-64 том І).

Також, висновком службового розслідування встановлено, що у наданих поясненнях поліцейського ОСОБА_6 вказано, що 20.04.2018 перебуваючи на службі з 20:00 до 08:00 21.04.218 у складі ГРПП спільно з старшим сержантом поліції ОСОБА_7 на службовому автомобілі Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_1 у м. Прилуки по вул. Миколаївській ними був зупинений автомобіль ВАЗ Пріора темно-сріблястого кольору під керуванням водія ОСОБА_2 , який працює на посаді начальника "Прилукитепловодопостачання". Після зупинки транспортного засобу водій вийшов із-за керма автомобіля та під час бесіди було встановлено, що останній перебуває з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголь з ротової порожнини, млява мова, хитка хода), та зокрема, попросив зробити телефонний дзвінок. Відразу після того, як він закінчив розмову, на мобільний номер телефону ОСОБА_6 зателефонував начальник сектору превенції підполковник поліції ОСОБА_1 та наказав відпустити ОСОБА_8 , не складавши адміністративні матеріали відносно останнього, натякаючи на те, що їм і далі разом служити в одному відділі і потрібно думати головою наперед. Опитаний старший сержант поліції ОСОБА_7 надав пояснення аналогічного характеру та повністю підтвердив обставини подій 20.04.2018 під час зупинки ОСОБА_2 .

У висновку службового розслідування також зазначено, що опитаний у ході проведення службового розслідування підполковник поліції ОСОБА_1 підтвердив факт дружніх відносин із ОСОБА_8 на протязі тривалого часу (близько 20 років). За весь час останній звертався до нього із питаннями, які стосувались його службової діяльності, грошової допомоги ОСОБА_8 йому ніколи не надавав. Факт своєї протиправної поведінки ОСОБА_1 заперечив.

Так, судом першої інстанції звернуто увагу, що висновок службового розслідування в частині встановлення обставин щодо звернення громадянина ОСОБА_8 до позивача з питаннями, які стосуються його службової діяльності, суперечить поясненням самого позивача, відібраних в ході проведення службового розслідування 06.06.2018, де ОСОБА_1 навпаки заперечив факт звернення вказаної особи з службових питань до нього.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції було допитано свідки ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ), які зазначили ними не було подано рапорт відносно вказаних подій відразу, оскільки ОСОБА_1 на той час виконував обов`язки його прямого начальника, а отже він побоювався мати проблеми по службі.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції відповідачем не було надано будь-яких доказів вчинення позивачем неприємностей по службі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як до події, так і після, в зв`язку з чим вказані особи мали б обґрунтовані побоювання щодо настання негативних наслідків для проходження служби, а також свідки не орієнтувалися в періоді часу, коли, на їх думку, позивач виконував обов`язки прямого начальника.

Проте, згідно частин 2 та 3 статті 8 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

В силу частини четвертої статті 41 Кримінального кодексу України особа, що виконала явно злочинний наказ або розпорядження, за діяння, вчинені з метою виконання такого наказу або розпорядження, підлягає кримінальній відповідальності на загальних підставах.

Проте, в рамках службового розслідування дана обставина взагалі не з`ясовувалась, як і не вирішувалось питання про наявність підстав для притягнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до відповідальності за наслідками повідомлення даними особами про виконання, на думку відповідача, злочинного наказу.

Також, при проведенні службового розслідування не перевірялись факти, повідомлені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про неодноразовість видання злочинних наказів та вчинення неприємностей позивачем, на їх думку, по службі.

Колегією суддів звертає увагу, що у висновку службового розслідування містить посилання, як на доказ вини ОСОБА_1 , на запис камер відео-спостереження програми «Безпечне місто» у місті Прилуки, яким, на думку представника відповідача, підтверджується факт перебування службового автомобіля свідків та автомобіля ОСОБА_2 , у час та в місці, яке відповідає поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Судом апеляційної інстанції досліджено матеріали справи та встановлено, що в матеріалах справи відеозапис не містять та не був наданий представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, а отже доказів, які підтверджували вину позивача відсутні.

Колегією суддів також не приймається до уваги наданий суду першої інстанції та досліджений судом звукозапис розмови, оскільки він не є допустимим доказом в розумінні статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на наступне.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вислів "згідно із законом" вимагає, по-перше, щоб захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі "Копп проти Швейцарії", пункт 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (рішення від 24.04.2008 у справі "C.G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій у цьому контексті є необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява № 44787/98, пункт 46, ECHR 2001-IX).

Відповідно до частин першої, другої - четвертої статті 258 Кримінального процесуального кодексу України ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді. Спілкуванням є передання інформації у будь-якій формі від однієї особи до іншої безпосередньо або за допомогою засобів зв`язку будь-якого типу. Спілкування є приватним, якщо інформація передається та зберігається за таких фізичних чи юридичних умов, при яких учасники спілкування можуть розраховувати на захист інформації від втручання інших осіб. Втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним. Різновидами втручання в приватне спілкування є, зокрема, аудіо-, відеоконтроль особи.

В силу статті стаття 260 Кримінального процесуального кодексу України аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Оцінюючи обґрунтованість оскаржуваних наказів, суд виходить із того, що відповідний висновок має прийматися на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені під час перевірки і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов`язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Відповідне дисциплінарне провадження повинно бути здатним призвести до встановлення фактів справи та до встановлення і покарання винних осіб. Отже, розслідування повинно бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні або необґрунтовані висновки. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події. Будь-який недолік розслідування, що стає на заваді встановленню причин порушення, є загрозою недотримання цього стандарту.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не було наведено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який відображений у висновках службового розслідування, та необхідність накладення на нього такого дисциплінарного стягнення, як звільнення, що є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не вжито заходів щодо об`єктивного та оперативного встановлення обставин, які б доводили вину позивача, оскільки саме проведення розслідування в частині, що стосується позивача, було поверховим та неповним, а висновки побудовані на помилковому тлумаченні законодавства.

Також, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не надано доказів недотримання позивачем вимог антикорупційного законодавства України, порушення відносно позивача кримінального чи адміністративного провадження та притягнення позивача до кримінальної чи адміністративної відповідальності за фактами, встановленими під час проведення службового розслідування.

Разом з тим, частина дев`ята статті 41 цього Закону встановлює, що положення цієї статті в частині особливостей притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення не поширюються на прокурорів, поліцейських, працівників Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України та органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, а відтак отримання згоди первинної профспілкової організації на звільнення позивача зі служби в поліції не було обов`язковою передумовою для такого звільнення.

Також, колегія суддів звертає увагу, що у висновку та в Наказі від 21.06.2018 № 1222 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника поліції ОСОБА_1 " не зазначено конкретно порушення позивачем норм права, а містяться виключно припущення, а отже підстав для винесення оскаржуваного наказу не вбачається.

З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів доходить висновку, що внаслідок недоведення відповідачем належними та допустимими доказами вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що тягне за собою застосування крайнього заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення, у суду першої інстанції були наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування наказу відповідача № 1222 від 21.06.2018 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника поліції ОСОБА_1 ", яким на начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції та, як наслідок, наказу № 209 о/с від 31.07.2018 "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію" начальника сектору превенції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції задоволено решту позовних вимог позивача, оскільки вони є похідними.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не заперечується розрахунок, який підлягав стягненню судом першої інстанції за час вимушеного прогулу, а отже судом апеляційної інстанції не підлягало дослідженню дане питання, оскільки апеляційна скарга розглядається виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо твердження апелянта, що проступок позивача був предметом суспільного (колективного) обговорення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази таких доводів апелянта.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: І. О. Лічевецький

В. В. Файдюк