Справа № 380/2559/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2559/20 пров. № А/857/2762/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ІНЖИНІРИНГ» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі за його позовом до Державної податкової служби України про визнання протиправними дій,

суддя у І інстанції Потабенко В.А.,

час ухвалення рішення 15 год 57 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 17 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ІНЖИНІРИНГ» (далі - ТОВ) звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправними дії Департаменту боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом Державної податкової служби України (далі - ДБВД) щодо проведення та складення дослідження його фінансово-господарської діяльності стосовно наявності ознак правопорушень, пов`язаних з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансовим тероризмом, фінансуванням тероризму або фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення та/або інших правопорушень за період 2018-2019 роки, яке оформлене аналітичним дослідженням №3/99-00-16-04-20/40186169 від 11 листопада 2019 року (далі - Аналітичне дослідження).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 380/2559/20 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право оскаржувати такі дії у рамках кримінального провадження та у відповідності до кримінального процесу. Жодне податкове повідомлення-рішення або інше рішення після проведення Аналітичного дослідження контролюючим органом щодо ТОВ не приймалось. Висновки, викладені у вказаному аналітичному дослідженні, є відображенням дій працівників податкових органів і самі по собі не породжують правових наслідків для платника податків.

Позивач ТОВ у апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовувало тим, що наявність оспорюваного Аналітичного дослідження слугувала однією з підстав для відмови у клопотанні про скасування арешту, накладеного під час розслідування кримінального провадження № 0000093 від 07 лютого 2019 року ухвалою Личаківського районного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 463/3239/19.

Вважає, що дії службових осіб відповідача з проведення та складення Аналітичного дослідження є протиправними, оскільки вчинялись без належної правової підстави.

Державна податкова служба України (далі - ДПС) не є ні експертною, ні науковою установою, яка може складати висновки для правоохоронних органів щодо дотримання вимог законодавства платником податків під час здійснення господарської діяльності.

Відповідач не мав права проводити будь-які дослідження фінансової та господарської діяльності позивача, у тому числі з метою виявлення, аналізу та перевірки фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом або фінансуванням тероризму.

Суд першої інстанції помилково вважає, що викладені у Аналітичному дослідженні висновки є відображенням дій працівників податкових органів та не породжують правових наслідків для платника.

Оскарження дій контролюючих органу є невід`ємне правом платника податків.

Також помилковим є висновок суду, що ТОВ фактично оскаржує дії ДПС по виконанню постанови слідчого, оскільки ним суду не було надано такої постанови, що свідчить про голослівність таких тверджень.

Додатково звертає увагу на те, що ДПС не надано Положення про Департамент боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом ДПС України, яке б надавало право на складення таких висновків (досліджень), а також Методичних рекомендацій № 564 від 28 серпня 2017 року, які за твердженням ДПС регламентували порядок проведення оспорюваного дослідження, та розпорядчі документи, які передували його початку.

Будь яких відомостей про те, що в ЄРДР внесені відомості щодо вчинення кримінального правопорушення під час діяльності ТОВ не надано.

Підтвердженням того, що дії зі складення Аналітичного дослідження не є однією з форм податкового контролю є те, що статтею 73 Податкового кодексу України (далі - ПК) визначено порядок отримання податкової інформації контролюючим органом, який відповідачем дотриманий не був.

Виключно органи Держфінмоніторингу мають право проводити дослідження сумнівних фінансових операцій та складати відповідні узагальнені матеріали (додаткові узагальнені матеріали), які надсилаються в правоохоронні органи.

Відповідач мав право проводити будь-які дослідження фінансової та господарської діяльності позивача в тому числі і заходів до виявлення, аналізу та перевірки фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму виключно в межах здійснення податкового контролю, тобто в ході проведення перевірки позивача, як платника податків.

Висновки, викладені у Аналітичному дослідженні, стосуються прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки цей висновок був надісланий правоохоронним органам, які його сприймають як висновок спеціаліста (експертний висновок) та належне й достовірне джерело доказування у кримінальному провадженні.

Представник ДПС у ході апеляційного розгляду підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ТОВ, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду прибув. Клопотання позивача про відкладення розгляду справи визнано апеляційним судом необґрунтованим. Відтак, відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України, вказані обставини не перешкоджають розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ДБВД відповідно до постанов третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі - ТУ ДБР) «Про визначення проведення аналітичного дослідження (з наданням висновку)» від 30 травня 2019, які надійшли листами ТУ ДБР від 31 травня 2019 року № 03/3-7427вих-19 (вх. ДФС № 30532/5 від 03 червня 2019 року) на підставі листів ТУ ДБР від 12 вересня 2019 року № 03/3-12741вих-19 (вх. ДПС №2710/5 від 20 вересня 2019 року), від 31 жовтня 2019 року №03/3-15430 вих-19 (вх. ДФС № 52915/5 від 04 листопада 2019 року) було проведено аналітичне дослідження діяльності ТОВ, висновки якого за №3/99-00-16-04-20/40186169 від 11 листопада 2019 року листом ДПС від 12 листопада 2019 року № 2246/5/99-00-16-04-16 скеровано на адресу ТУ ДБР.

Позивач стверджує, що про проведення вказаного Аналітичного дослідження йому стало відомо під час оскарження ухвали Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/3239/19 від 12 лютого 2020 року за наслідками розгляду клопотання про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді від 02 травня 2019 року у кримінальному провадженні №0000093 від 07 лютого 2019 року, у мотивувальній частині якої зазначено, що згідно з аналітичним дослідження №3/99-00-16-04-20/40186169 від 11 листопада 2019 року встановлено, крім іншого, використання ТОВ впродовж 2018-2019 років підприємств, які здійснюють операції зустрічного транзиту для ймовірного виведення в тіньовий обіг коштів в сумі 5851987 грн за рахунок реалізації товарів/послуг невідомого походження.

Позивачем було скеровано запит до ДПС України від 19 лютого 2020 року №71 про надання інформації стосовно наслідків проведеного Аналітичного дослідженням, у відповідь на який листом від 03 березня 2020 року № 8167/6/99-00-16-04-06 йому було повідомлено, що з урахуванням норм Кримінального процесуального кодексу України, спеціальний порядок доступу учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження, положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» не поширюється на доступ учасників відповідних процесів та сторін виконавчого провадження до викладеної в Аналітичному дослідженні інформації.

ТОВ не погодилося із діями ДБВД щодо проведення зазначеного Аналітичного дослідженням своєї діяльності та звернулося до адміністративного суду із позовом, що розглядається

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, апеляційний суд дійшов переконання, що суть публічно-правового спору, що розглядається, на стадії апеляційного перегляду зводиться передусім до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що дії відповідача по проведенню та формуванню Аналітичного дослідження не порушують прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки не створюють для нього будь-яких несприятливих наслідків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та/або його посадовими особами в цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень із виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Отже, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.

Водночас, обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується самим позивачем, оспорювані дії працівників ДБВД по складанню та оформленню Аналітичного дослідження були вчинені у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000093 від 07 лютого 2019 року та не потягнули за собою будь-яких наслідків у виді нарахування податкових зобов`язань чи штрафних санкцій контролюючим органом на підставі приписів Податкового кодексу України.

За правилами статті 84 Кримінально-процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

При цьому оспорюване Аналітичне дослідження було використане ТУ ДБР як доказ у рамках вказаного кримінального провадження, про що прямо зазначає ТОВ у своїй позовній заяві.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Відтак, на переконання апеляційного суду, питання правомірності отримання доказів у кримінальному провадженні не може бути предметом судового розгляду адміністративного суду, оскільки такі обставини підлягають перевірці судом за правилами кримінального судочинства.

За правилом пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до приписів частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, оскаржуване ТОВ рішення суду першої інстанції слід скасувати та закрити провадження у адміністративній справі, роз`яснивши позивачу право на звернення за вирішенням його позовних вимог за правилами кримінального судочинства.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ІНЖИНІРИНГ» задовольнити частково.

Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 380/2559/20 та закрити провадження у адміністративній справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 15 квітня 2021 року.