Справа № 140/1579/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року ЛуцькСправа № 140/1579/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Волинській області) про визнання протиправною бездіяльності стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4836 га, кадастровий номер :04:001:0187, розташованої за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області; зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,4836 га, кадастровий номер :04:001:0187 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебуває у державній власності, розташованої за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області та передати вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 06 листопада 2020 року №3-7519/15-20-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність площею 1,4836 га, що знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області.

На виконання цього наказу фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який погоджений висновком експерта ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 08 грудня 2020 року №17391/82-20 та 23 грудня 2020 року зазначена ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :04:001:0187.

Позивач в порядку статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) 24 грудня 2020 року звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4836 га, кадастровий номер :04:001:0187, що знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області, до якої були додані оригінал проекту землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, однак у встановлений законодавством двотижневий термін ГУ Держгеокадастру у Волинській області не прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою та не надано мотивованої відмови у затвердженні такого проекту землеустрою.

Позивач вказує, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Оскільки ним дотримано всіх умов, що визначені законом, зокрема статтею 118 ЗК України, для прийняття відповідачем рішення про затвердження проекту землеустрою, і прийняття такого рішення не передбачає права відповідача діяти на власний розсуд, то в такому випадку суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою.

З наведених підстав вважає, що бездіяльність відповідача порушує його право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки та просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 22 лютого 2021 року №9-3-0.6-1446/2-21 позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з кадастровим номером :04:001:0187 із земель державної власності, однак таку документацію із землеустрою на підставі поданої заяви позивача правомірно не затверджено, оскільки згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року №1113 необхідно забезпечити передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність відповідно до статті 117 ЗК України.

Звертає увагу, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань які належать по компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, а тому позовна вимога, про зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не підлягає до задоволення.

З огляду на зазначене просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (а.с.20-24).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду 15 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.18).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 06 листопада 2020 року №3-7519/15-20-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність площею 2,00 га, що знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області. Вказані обставини не є спірними та відповідачем не заперечуються (а.с.28).

За замовленням позивача фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області.

Відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою від 08 грудня 2020 року №17391/82-20, підготовленого експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Херсонській області ОСОБА_3 , розроблений проект землеустрою відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам. Зауваження та пропозиції до проекту землеустрою відсутні та такий проект землеустрою погоджений експертом (а.с.12-13).

Земельну ділянку площею 1,4836 га зареєстровано у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера :04:001:0187, про що свідчить витяг із відповідного реєстру від 23 грудня 2020 року №НВ-020 (а.с.7-11).

ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 24 грудня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га кадастровий номер :04:001:0187 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області із земель державної власності (а.с.6).

Однак, у встановлений законодавством двотижневий термін ГУ Держгеокадастру у Волинській області не прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою та не надано мотивованої відмови у затвердженні такого проекту землеустрою.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не затвердження вказаного проекту землеустрою, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України та Законом України від 22 травня 2003 року №858-IV "Про землеустрій" (далі - Закон №858-IV).

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Підпунктом "а" частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом "в" частини третьої статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За правилами пункту "б" частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому, з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 цього Кодексу не містять. Перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту. Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України не передбачено.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №316/979/18, від 27 січня 2021 року у справі №560/1334/19, від 01 лютого 2021 року у справі № 560/1282/19 та їх відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує до спірних правовідносин.

Відповідачем не заперечується, що позивачем до заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства було долучено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідно до статті 50 Закону №858-IV проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України.

Частинами першою, шостою статті 186-1 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Як слідує з матеріалів справи, поданий позивачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4836 га, погоджений згідно висновку експерта державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Херсонській області Гайдуком С.В. від 08 грудня 2020 року №17391/82-20.

Суд також зауважує, що земельна ділянка площею 1,4836 га, щодо якої розроблявся проект землеустрою, зареєстрована у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера :04:001:0187, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Державного земельного кадастру від 23 грудня 2020 року №НВ-020.

Отже, при здійсненні державної реєстрації та внесення відомостей в Державний земельний кадастр, державний кадастровий реєстратор, здійснив перевірку документів (проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) на предмет відповідності вимогам законодавства та здійснив державну реєстрацію земельної ділянки.

Відтак, на думку суду, позивач подав у встановленому законом порядку вичерпний, належним чином погоджений перелік необхідних документів для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333 (наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2016 року за №1391/29521; далі - Положення №333).

Пунктом 8 Положення №333 передбачено, що Головне управління Держгеокадастру в області у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Відповідно до положень вказаних нормативно-правових актів визначено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.

Відтак, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його затвердженні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Разом із тим, ГУ Держгеокадастру у Волинській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 24 грудня 2020 року про затвердження проекту землеустрою жодного рішення у формі наказу щодо затвердження проекту землеустрою або про відмову у його затвердженні не приймалося, а тому відповідачем протиправно не був виконаний обов`язок, передбачений частиною дев`ятою статті 118 ЗК України.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом строку розгляду клопотання особи вказує на протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №823/1166/17, від 25 червня 2020 року у справі №818/1010/17, від 14 серпня 2020 року у справі № 815/6699/17.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,4836 га, кадастровий номер :04:001:0187 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності та розташована за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області та передати вказану земельну ділянку у власність позивачу суд зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналіз цього положення дає змогу дійти висновку, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому судом встановлено, суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Зазначений підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Таким чином, суд зазначає, що за загальним правилом застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

З іншого боку, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Такі висновки відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 04 березня 2021 року у справі №П/811/968/18, від 22 жовтня 2020 року у справі №823/105/18.

Разом з тим, суд зауважує, що у даному випадку ГУ Держгеокадастру у Волинській області жодного рішення у формі наказу про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_1 не приймало. В матеріалах справи не містяться докази, що свідчать про відсутність можливості відповідача прийняти обґрунтоване та законне рішення, врахувавши висновки суду.

Оскільки заява ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не розглянута відповідачем, то суд вважає, що порушене право позивача на отримання обґрунтованого рішення за його заявою має бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути таку заяву з прийняттям відповідного рішення з урахуванням правової оцінки даного питання, викладеної судом.

Отже, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність шляхом безоплатної передачі її позивачу для ведення особистого селянського господарства задоволенню не підлягають.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Волинській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 24 грудня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,4836 га кадастровий номер :04:001:0187 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області із земель державної власності та зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 24 грудня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить із того, що часткове задоволення позовних вимог зумовлене обрання судом ефективного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача протиправними діями/рішення відповідача.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок), який сплачений відповідно до квитанції від 09 лютого 2021 року №024810035 (а.с.5).

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Волинській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 24 грудня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,4836 га кадастровий номер :04:001:0187 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області із земель державної власності.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 грудня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,4836 га кадастровий номер :04:001:0187 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області із земель державної власності та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вул. Винниченка, 67 )

Суддя Т.М. Димарчук