Справа № 640/730/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2021 року м. Київ № 640/730/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати пенсію за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 23.01.2018.

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки ним було подано всі необхідні документи для такого призначення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, за змістом якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу (25 років) для призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач скористався правом надати відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідно до даних трудової книжки, індивідуальних відомостей про застраховану особу та періоди участі в антитерористичній операції загальний страховий стаж позивача складає 29 років 18 днів, що є достатнім для призначення пенсії.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду даної заяви, рішенням від 05.03.2018 № б/н Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з тим, що згідно документів, які надані для призначення пенсії загальний страховий стаж складає 19 років 2 місяці 14 днів.

Листом від 02.08.2019 № 175268/02/КС-9524 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що оскільки відсутній необхідний стаж (25 років) для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно заяви від 23.01.2018 немає підстав.

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до частини п`ятої статті Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пунктом 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Відповідно до абзацу третього пункту 6 Постанову КМУ від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», військова служба у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, зараховується до трудового стажу на підставі довідок військових комісаріатів, які видаються в порядку, що визначається Міноборони (додаток 2).

Згідно з пунктом 1 Постанову КМУ від 17.07.1993 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (Постанова КМУ № 393) установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до пункту 3 Постанови КМУ № 393 до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: а) один місяць служби за три місяці: участь у бойових діях у воєнний час.

Суд зазначає, що станом на 23.01.2018 (дата звернення з заявою про призначення пенсії за віком) позивач досяг віку, визначеного вимогами пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, а саме 55 років.

До своєї заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 надав: військовий квиток, трудову книжку; посвідчення учасника бойових дій; довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, довідку про зміну назви організації.

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 :

- з 11.06.1980 по 01.10.1980 працював на посаді шофера 3 класу на Кролевецькому автогаражі Сумського ПАО ОПС;

- з 20.10.1980 по 20.08.1982 працював на посаді пресувальника пластикового цеху на Кролевецькому автопідприємстві;

- з 07.09.1982 по 24.04.1992 працював на різних посадах в Експерементальному сантехнічному заводі тресту «Київспецбуд»;

- з 15.10.1992 по 01.11.1994 працював на посадах кочегара та оператора заправочної станції Реутинського СПТУ-23;

- з 15.02.1995 по 01.09.1997 працював на посаді вантажника в Торговельній фірмі «Катруся»;

- з 02.09.1997 по 31.12.1999 працював на посаді такелажника на ПП «Железнодорожник-5»;

- з 01.04.2000 по 31.07.2000 працював на посаді стропувальника на ПП «Агробудпереробка»;

- з 01.08.2000 по 30.01.2003 працював на посаді стропальника на ПП «Сінхро Плюс».

Також, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 у період з 07.05.1978 по 23.05.1980 (2 роки 17 днів) проходив військову службу у лавах Радянської армії.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

За змістом довідки від 13.02.2017 № 31, виданої Подільським районним у м. Києві військовим комісаріатом, ОСОБА_1 проходив військову службу з призовом під час мобілізації з 26.01.2015 по 08.04.2016, в тому числі брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з 05.06.2015 по 01.09.2015, з 18.09.2015 по 16.03.2016. Згідно з Наказом МО України № 530 від 14.08.2014 зазначена служба підлягає зарахуванню до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах один місяць за три місяці.

Окрім того, перебування позивача у зоні проведення антитерористичних операцій у зазначений період підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_2 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 23.03.2017 № 640.

Як установлено з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком слугувало те, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж (25 років).

З розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 , наданого Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, судом установлено, що до страхового стажу позивача включено період військової служби з 07.05.1978 по 23.05.1980 (2 роки 17 днів), періоди роботи з 11.06.1980 по 01.10.1980 (3 місяці 21 день), з 20.10.1980 по 20.08.1982 (1 рік 10 місяців 1 день), з 07.09.1982 по 24.04.1992 (9 років 7 місяців 18 днів), з 15.10.1992 по 01.04.1993 (5 місяців 17 днів), з 01.01.1998 по 31.12.1999 (2 роки), з 01.04.2000 по 30.06.2000 (3 місяці), з 01.07.2000 по 31.07.2000 (1 місяць), з 01.08.2000 по 31.12.2002 (2 роки 5 місяців), з 26.01.2015 по 08.04.2016 (1 рік 2 місяці 13 днів), з 01.10.2016 по 31.10.2016 (1 місяць), з 01.09.2017 по 30.09.2017 (1 місяць). Тобто, за позивачем визнано страховий стаж у розмірі 19 років 2 місяці 14 днів.

З огляду на наведене, спірними у даних правовідносинах є періоди з 02.04.1993 по 01.11.1994, з 02.09.1997 по 31.12.1997, з 01.01.2003 по 30.03.2003.

Що стосується періоду з 02.04.1993 по 01.11.1994, то суд зазначає наступне.

Як було наведено судом вище, до страхового стажу позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в. Києві було включено період роботи позивача на посадах кочегара та оператора заправочної станції Реутинського СПТУ-23 лише з 15.10.1992 по 01.04.1993.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Статтею 62 Закону № Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 3, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Постанова № 637), за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як було зазначено судом вище, згідно з записами трудової книжки позивача, ОСОБА_1 прийнято на роботу в Реутинського СПТУ-23 на посаду кочегара з 15.10.1992 (наказ № 112-к від 15.10.1992).

В трудовій книжці також міститься запис, згідно з яким на підставі наказу Реутинського СПТУ-23 № Пр305-к від 01.11.1993, позивача переведено на посаду оператора заправочної станції.

01.11.1994 позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням (наказ № ПрIII-к-а від 26.10.1994).

Разом з тим, за змістом довідки Реутинського професійного аграрного ліцею № 122 від 23.02.2017, ОСОБА_1 працював в Реутинському СПТУ-32 на посаді кочегара на період опалювального сезону з 15.10.1992 (наказ про призначення № 112-к від 15.10.1992) по 01.04.1993 (наказ про звільнення №215-к від 01.04.1993).

Згідно з довідкою Реутинського професійного аграрного ліцею № 123 від 23.02.2017, ОСОБА_1 працював в Реутинському СПТУ-32 на посаді кочегара та банщика з 19.05.1993 (наказ про призначення №219-к від 19.05.1993), на посаді оператора заправочної станції з 01.11.1993 (наказ про переведення №305-к від 01.11.1993), звільнений з 01.11.1994 (наказ про звільнення №114/а-к) від 26.10.1994.

Довідкою Державного професійно-технічного навчального закладу №124 від 23.02.2017 підтверджено, що Реутинське середнє сільське професійно-технічне училище №2 перейменоване з 01.09.1984 в Реутинське середнє професійно-технічне училище №32 (наказ №202 облпрофосвіти від 14.08.1984); Реутинське середнє професійно-технічне, училище №32 перейменовано на професійно-технічне училище №32 с. Реутинці (наказ №97 від 20.09.1994); професійно-технічне училище №32 с.Реутинці реорганізовано в Реутинський професійний аграрний ліцей з 01.07.2003 (наказ №368 МОНУ від 12.06.2003, наказ №302 УОН від 24.06.2003); Реутинський професійний аграрний ліцей перейменовано в Державний професійно-технічний навчальний заклад «Реутинський професійний аграрний ліцей» з 01.09.2008 (наказ МОНУ №131 від 26.02.2008, УОН Сумської облдержадміністрації №167 від 12.03.2008).

Відомостей про те, що позивач був звільнений з Реутинського СПТУ-32 з 01.04.1993 та прийнятий за посаду кочегара та банщика з 19.05.1993 в Реутинське СПТУ-32, трудова книжка позивача не містять, водночас наведений факт, на переконання суду, не тягне за собою недійсність записів про роботу у наведений вище період, що міститься в трудовій книжці, а дає підстави для уточнення періодів, які враховуються до загального стажу позивача.

За наведених обставин, ураховуючи інформацію, що міститься в довідках, виданих Державним професійно-технічного навчальним закладом від 23.02.2017 № 123 та №124, суд вважає, що до страхового стажу позивача необхідно враховувати період роботи позивача в Реутинського СПТУ-23 з 15.10.1992 по 01.04.1993 та з 19.05.1993 по 01.11.1994.

Таким чином, суд приходить до висновку, що пенсійним органом протиправно не було враховано до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Реутинському СПТУ-23 з 19.05.1993 по 01.11.1994.

Що стосується спірних періодів з 15.02.1995 по 01.09.1997, 02.09.1997 по 31.12.1997, 01.01.2003 по 30.03.2003, то суд зазначає, що з оглянутої судом копії трудової книжки встановлено, що записи про спірні періоди роботи засвідчені відповідними печатками, підписами і дефектів, виправлень, неточностей записи не мають.

Жодних пояснень та обґрунтувань щодо неврахування відповідачем означених періодів до страхового стажу позивача матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не було враховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Торговельній фірмі «Катруся» з 15.02.1995 по 01.09.1997 та в ПП «Железнодорожник-5» з 02.09.1997 по 31.12.1997, 01.01.2003 по 30.03.2003.

Суд також зауважує, що при розрахунку страхового стажу позивача пенсійним органом зараховано до даного стажу час перебування ОСОБА_1 на військовій службі під час участі в антитерористичній операції у період з 26.01.2015 по 08.04.2016, однак не у розрахунку один місяць служби за три місяці служби, що свідчить про порушення Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві вимог наведених норм законодавства.

З урахуванням викладеного, військова служба позивача в особливі періоди з 05.06.2015 по 01.09.2015, з 18.09.2015 по 16.03.2016 підлягає зарахуванню до страхового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що страховий стаж позивача становить 26 років 6 місяців 14 днів, тобто більше 25 років, що є достатнім для призначення його пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 протиправно відмовлено у призначенні за віком.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При здійснення судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що права позивача порушені у зв`язку з прийняттям відповідачем рішення від 05.03.2018 № б/н, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви від 23.01.2018.

Зважаючи на встановлені обставини, суд з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 05.03.2018 № б/н.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати пенсію за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 23.01.2018, виходить з наступного.

Згідно з пунктом четвертим частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимогу про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

За приписами пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Аналізуючи дані положення Кодексу, можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Приймаючи до уваги встановлення судом протиправності відмови відповідача у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо дати призначення пенсії, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У пункті 5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

З матеріалів справи слідує, що заяву про призначення пенсії позивач подав 23.01.2018, звернувшись до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Факт отримання пенсійним органом вказаної заяви підтверджується відтиском штампу про реєстрацію заяви та не заперечується відповідачем.

Отже, днем звернення позивача за пенсією вважається 23.01.2018.

При цьому, у суду відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, оскільки звернення за пенсією відбулося пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При цьому суд зазначає, що днем досягнення позивачем пенсійного віку є 11.12.2014.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що судом самостійно визначено спосіб захисту та поновлення порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню йому у повному обсязі за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 2-5, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 05.03.2018 № б/н, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на підставі заяви від 23.01.2018.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код: 42098368, місце знаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 31.01.2019, на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код: 42098368, місце знаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) судовий збір у розмірі 840,870 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII « Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.04.2021.

Суддя Т.П. Балась