Справа № 120/8306/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 квітня 2021 р. Справа № 120/8306/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М.,, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Селянське фермерське господарство «Олімпія» та ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач), у якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ від 17.11.2020 року за №2- 16590/15-20-СГ, виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області щодо не надання позивачці дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок: сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області (за межами населеного пункту);

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати позивачці дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок: сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 та, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 08.07.2020 року вона звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок: сільськогосподарського призначення, землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0076, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області (за межами населеного пункту) або мотивовану відмову в наданні дозволу у виді наказу.

Наказом № 2-16590/15-20-СГ від 17.11.2020 року відповідач відмовив позивачу в наданні такого дозволу. В оскаржуваному наказі зазначив причиною відмови те, що зазначена земельна ділянка перебуває в користуванні іншої особи, відповідно до держаного акту на право постійного користування землею. Окрім того, відповідач вказує, що у власність чи користування громадянам або юридичним особам земельні ділянки передаються за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом.

Позивач вважає, вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернулася до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 04.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

02.02.2021 року представником відповідача подано відзив на адміністративний позов. У відзиві зазначено, що оскаржуваним наказом відповідача позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою на підставі ч. 7 статті 118 Земельного кодексу України, у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, оскільки зазначена земельна ділянка перебуває в постійному користуванні іншої особи.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до вимог статті 56 Закону України про землеустрій, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об 'єднання земельних ділянок має включати нотаріально посвідчену згоду на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні).

В матеріалах доданих до клопотання, відсутня нотаріально посвідчена згода землекористувача на вилучення земельної ділянки, тому правові підстави для задоволення клопотання по суті відсутні.

Також вказав, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0076 на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області перебуває у користуванні, відповідно до державного акту на право постійного користування від 27.06.2000 року.

Щодо зобов`язання надати дозвіл на виготовлення технічної документації, то відповідач вказує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки, такі дії виходять за межі, визначених законодавцем повноважень.

Таким чином, дискреційні повноваження в більш звуженому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Відтак на думку відповідача оскаржуваний наказ є правомірним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

04.02.2021 року позивачем надано відповідь на відзив, у якій просив відхилити доводи та аргументи відповідача.

16.02.2021 року представником позивача подано відповідь на пояснення третьої особи, у яких зазначив, що вважає пояснення ОСОБА_2 необґрунтованими та такими, що не спростовують заявлені позовні вимоги. Зокрема вказав, що відповідно до документації із землеустрою, на час звернення позивача з клопотанням земельна ділянка в ДЗК значилася як землі запасу та не містила інформацію про зареєстровані речові права. Зауважив, що відповідач та третя особа посилаються на Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. В той час, як доказів наявності акту про встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості (як вимагала стаття 22 ЗК УРСР) не надано.

Також, представник позивача вважає, що нотаріально завірена згода землекористувача на поділ земельної ділянки на етапі отримання дозволу не передбачається. Доказів виникнення права власності або користування земельною ділянкою відповідачем та третьою особою не надано. Крім того, не доведено, що саме на земельну ділянку, яка надана у користування гр. ОСОБА_2 позивачем подано клопотання про отримання дозволу на розробку технічної документації. Достовірно встановити чи спростувати факт накладення земельних ділянок, можливо лише за результатом проведення земельно - технічної експертизи.

Враховуючи вищевикладене, просив відхилити доводи та аргументи відповідача та третьої особи.

Ухвалою суду від 19.02.2021 року у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження відмовлено. Розгляд справи вирішено здійснювати з викликом сторін в порядку ст. 262 КАС України та призначено судове засідання на 10 березня 2021 року. Клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Селянське фермерське господарство «Олімпія».

09.03.2021 року СФГ "Олімпія" подано пояснення на позовну заяву, у яких просить відмовити у задоволенні позову.

Судом усною ухвалою від 10.03.2021 року, із занесенням до протоколу судового засідання, керуючись ч.7 ст.243 КАС України, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні ОСОБА_2 .

Також суд звертає увагу, що у справі яка розглядається, позивач бажає отримати частину земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0076. В провадженні судді знаходяться інші адміністративні справи №120/8309/20, № 120/8329/20, № 120/8313/20, у яких позивачі звернулися з аналогічними позовними вимогами щодо цієї ж земельної ділянки.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року у справі №120/8309/20 клопотання представника позивача задоволено та витребувано у Головного управління ДПС у Вінницькій області інформацію чи ОСОБА_2 або Селянське (фермерське) господарство «Олімпія» () (юридична адреса: 24810, Вінницька область, Чечельницький район, село Бондурівка, вулиця Леніна) є платниками (сплачують) земельний податок, як землекористувачі (власники) земельної ділянки, яка має кадастровий номер: :05:000:0076 (земельна ділянка сформована), має площу: 50, є комунальною формою власності з 14.01.2021, номер запису про право (в державному реєстрі прав): 40149080), (раніше відносилась до державної власності, була сформована як землі запасу (не надана у власність або користування) розташована на території села Бондурівка (Чечельницької ОТГ) та якщо вказані вище особи, є землекористувачами (власниками) зазначеної земельної ділянки, то повідомити хто саме із них подає до податкового органу звіти, декларації, тощо з приводу користування вказаною земельною ділянкою. Витребувано у третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 та Селянського фермерського господарства «Олімпія» декларації з плати за землю за 2019 -2020 роки.

На виконання вимог ухвали суду від 10.03.2021 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області надано лист № 8810/5/02-32-04-01-22 від 07.04.2021 про те, що відповідно до наявних баз даних, ОСОБА_2 є керівником Селянського (фермерського) господарства "Олімпія", , яке перебуває на спрощеній системі оподаткування (3 група).

Відповідно до частини 4 п.297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Селянське (фермерське) господарство "Олімпія", декларації з плати за землю до ГУ ДПС у Вінницькій області за 2019-2020 роки не подавало, та відповідно земельний податок та (або) орендну плату за земельні ділянки державної або комунальної власності не декларувало.

Згідно із наявними базами даних, громадянин ОСОБА_2 не має у власності чи користуванні земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0076. Також вказано, що оскільки вказаний громадянин не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, декларації з плати за землю до ГУ ДПС у Вінницькій області за 2019-2020 роки ОСОБА_2 не подавались.

Надана податковим органом інформація також береться до уваги при вирішенні даної справи, оскільки спірні правовідносини стосуються тієї ж земельної ділянки.

Останній розгляд справи відкладено на 12.04.2021 року.

12.04.2021 року в судове засідання сторони та учасники справи не з`явилися про день, час та місце розгляду були повідомлені вчасно та належним чином. При цьому, ними подані заяви про розгляд справи у їх відсутності в письмовому провадженні.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України у разі неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки в судове засідання учасника справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

З огляду на викладене, суд вважає можливим здійснювати розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи та перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

08.07.2020 року позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок: сільськогосподарського призначення, землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0076, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області (за межами населеного пункту) або мотивовану відмову в наданні дозволу у виді наказу.

До клопотання додано копію паспорта, ідентифікаційний номер та викопіювання з Публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

За наслідками розгляду заяви позивачки, Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-16590/15-20-СГ від 17.11.2020 року відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення - 01.03), на підставі ч.7 статті 118 Земельного кодексу України, у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, оскільки зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка, перебуває в користуванні іншої особи,

відповідно до державного акту на право постійного користування землею.

У наказі відповідач посилається на ч. 1-4 ст. 79-1, ч.ч.6,7 ст. 118, ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (зі змінами), Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 20.02.2020 року № 53, та вказує що відмовлено у наданні вказаного дозволу на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Не погоджуючись з оскаржуваним наказом, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини в Україні відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі -ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Приписами ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому, частина 6 ст. 118 ЗК України передбачає перелік документів, що має бути поданий до компетентного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність.

Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Отже, якщо особою яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу, підстави для відмови у його наданні (окрім встановлених ч. 7 ст. 118 ЗК України), відсутні.

Також, документи які подаються з метою отримання дозволу повинні бути належним чином оформлені, відповідати встановленим до них вимогам, а їх зміст повинен давати можливість перевірити наявність чи відсутність підстав для відмови у наданні дозволу встановлених нормами ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Приписами ч.7 ст. 118 ЗК України передбачено перелік підстав для відмови у наданні дозволу, за результатами розгляду належним чином оформленого клопотання та додатків до нього. До таких підстав належить: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недоліків які об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення документації із землеустрою є самостійною підставою для відмови.

Частина 5 ст. 116 ЗК України визначає, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Отже, безоплатна приватизація земельних ділянок, що вже перебувають у законному користуванні інших осіб, допускається виключно після припинення користування такими особами земельними ділянками.

Підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою врегульовано главою 22 Земельного кодексу України, які поділяються на добровільні та примусові.

Стаття 141 Земельного кодексу України передбачає вилучення, як підставу припинення права користування земельною ділянкою, що кореспондується із положеннями частини 6 статті 118 Земельного кодексу України та обов`язком заявника про додавання до клопотання погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Таким чином, згідно частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб, повинні додати до свого клопотання погодження відповідного землекористувача.

Тобто, зазначене погодження є обов`язковим у випадку якщо безоплатна приватизація стосується тих земельних ділянок державної чи комунальної власності, що перебувають у користуванні інших громадян або юридичних осіб і їх право користування не припинено у визначеному законом порядку.

Верховний Суд у постанові від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а зазначив, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу.

Представник позивача зазначає, що доказів виникнення права власності або користування бажаної позивачем земельної ділянки відповідачем та третьою особою не надано.

Таким чином, визначальним в межах розгляду цієї справи є встановлення факту того, чи перебуває бажана позивачем земельна ділянка в постійному користуванні інших громадян.

Судом встановлено, що земельну ділянку з кадастровим номером: :05:000:0076, частину якої позивач бажає отримати у власність, надано у постійне користування ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Актом на право постійного користування землею серії ВН від 27.06.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №18, виданого на підставі рішення Чечельницької районної ради народних депутатів Чечельницького району Вінницької області від 20.04.2000 року.

ОСОБА_2 зазначає, що після отримання в постійне користування земельної ділянки за кадастровим номером :05:000:0076, ним було створено (зареєстровано) Селянське (фермерське) господарство "Олімпія", дата державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб 27.06.2000 року.

Так, згідно положень статті 9 Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 року №2009-XII (чинній на час видачі Акту на право постійного користування землею серії ВН від 27.06.2000 року), після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.

Для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, якщо це необхідно для створюваної організаційної форми підприємництва, список осіб, які виявили бажання створити його (із зазначенням прізвища, імені та по батькові голови), і документ про внесення плати за державну реєстрацію.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27.06.2000 року ОСОБА_2 зареєстровано Селянсько (фермерське) господарство "Олімпія" ().

Таким чином, після створення СФГ "Олімпія", надана ОСОБА_2 земельна ділянка використовується СФГ "Олімпія", оскільки земельна ділянка надавалась саме для ведення селянського (фермерського) господарства.

Разом з тим, відповідно до ст.22 Земельного кодексу України (який діяв на час створення СФГ "Олімпія") право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

В той же час, згідно п. п. 1.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності і право постійного землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затверджено Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 № 43 (чинного на час видачі ОСОБА_2 . Акту на право постійного користування землею серії ВН від 27.06.2000 року), право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: - на право приватної власності на землю; - на право колективної власності на землю; - на право власності на землю; - на право постійного користування землею.

Пункт 1.12 цієї Інструкції говорить, що складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Таким чином, право на постійне користування землею виникло у ОСОБА_2 з 27.06.2000 року та посвідчується актом на право постійного користування землею серії ВН від 27.06.2000 року.

Разом з тим, доводи представника позивача про неможливість використання земельної ділянки без встановлення її меж в натурі, суд вважає безпідставними, оскільки процедурі складання державного акту передує перенесення на місцевість меж земельної ділянки.

Крім того, як вже зазначено судом вище, згідно частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб, повинні додати до свого клопотання погодження відповідного землекористувача.

В той же час, звертаючись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та передачу у власність для ведення особистого селянського господарства, позивач не надала погодження землекористувача цієї земельної ділянки, що згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а, є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу.

Доводи позивача про відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про наявність у користуванні інших осіб спірної земельної ділянки суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.05.2020 по справі №369/5489/18, відсутність реєстрації земельної ділянки у Державному реєстрі земель не позбавляє особу права користування земельною ділянкою, а лише впливає на порядок внесення відомостей про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру (п.57).

Більше того, факт відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про перебування земельної ділянки у користуванні третіх осіб, за наявності документу, який беззаперечно свідчить про належність такої ділянки на праві постійного користування, не може бути підставою, зокрема, для надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою на вказану земельну ділянку іншій особі.

Посилання представника позивача на те, що відповідачем не доведено, що саме на земельну ділянку, яка надана у користування ОСОБА_2 позивачем подано клопотання про отримання дозволу на розробку технічної документації, а достовірно встановити чи спростувати факт накладення земельних ділянок, можливо лише за результатом проведення земельно - технічної експертизи суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно наданої до суду технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності (за межами населених пунктів) на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області в інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0076 (бажана позивачем земельна ділянка) в правому нижньому кутку сторінки зазначено ОСОБА_2 , що свідчить про ідентифікацію земельної ділянки як тієї, що згідно акту на право постійного користування надана ОСОБА_2 ..

Таким чином, за висновками суду, відповідачем та третьою особою доведено, що бажана позивачем земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні селянського (фермерського) господарства «Олімпія».

Надана податковим органом інформація на запит суду щодо сплати земельного податку, жодним чином не підтверджує доводи позивача, оскільки відповідно до частини 4 п.297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

А тому селянське (фермерське) господарство "Олімпія", декларації з плати за землю до ГУ ДПС у Вінницькій області за 2019-2020 роки не подавало, та відповідно земельний податок та (або) орендну плату за земельні ділянки державної або комунальної власності не декларувало.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл, судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 15.04.2021

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, ).

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Селянське фермерське господарство «Олімпія» (, вул. Леніна, с. Бондурівка, Чечельницький район Вінницька область, 24810);

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 )

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна