Справа № 640/17806/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року м. Київ № 640/17806/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П. при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б.,

за участі представників сторін:

від позивача - Бойко Г.І.,

від відповідача - Гайдай В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ГЕНІУС ПРІНТ»
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Генуіс Прінт» (далі - позивач або ТОВ «Генуіс Прінт») з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові-повідомлення-рішення № від 16.12.2019 щодо донарахування до сплати в бюджет ПДВ у сумі 54 162,00 грн. і штрафних (фінансових) санкцій на суму 13 541,00 грн. та № від 16.12.2019 щодо донарахування до сплати в бюджет адміністративного штрафу у сумі 510,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані безпідставністю висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 24.12.2019 № 192/26-15-05-04-05/33808163 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Геніус Прінт» з питань дотримання вимог податкового законодавства ТОВ «Геніус Прінт» при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «Ділвокс» за листопад 2017 року показників декларацій з податку на додану вартість.

Позивач стверджує, що правомірно сформував дані бухгалтерського та податкового обліку за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Ділвокс», господарські операції з вказаним контрагентом підтверджені належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій, зокрема, податковими та видатковими накладними, документами, що підтверджують використання придбаного товару власній господарській діяльності.

Крім того, позивач вказує на те, що при укладенні та виконанні договорів з контрагентом він діяв добросовісно, відповідно до ділової мети підприємницької діяльності, та не був обізнаний про будь-які можливі правопорушення зі сторони контрагента, а тому не повинен нести негативні наслідки за недотримання податкової дисципліни іншим платником податків.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу про безтоварність фінансово-господарських операцій з вказаним контрагентом є необґрунтованими, а прийняті за результатами розгляду акта перевірки податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов зазначає, що посадові особи контролюючого органу при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим.

Звертає увагу суду, що у ході перевірки позивача були виявлені обставини, які дають підстави вважати, що господарські операції позивача з контрагентами в охоплений перевіркою період були вчинені виключно з мотивів мінімізації податкових зобов`язань. Зокрема, за наявною у податкового органу інформацією, контрагент позивача має ознаки фіктивності та задіяний у схемах формування необґрунтованої податкової вигоди третім особам.

З урахуванням наведеного контролюючий орган вважає, що позивач протиправно сформував податковий кредит.

Відповідач скористався правом надати відповідь на відзив, у якій зауважив, що ураховуючи зміст господарських операцій позивача з ТОВ «Ділвокс», умови укладеного між ними договору, позивач під час перевірки надав відповідачу належно оформлені первинні документи, які в сукупності свідчать про факт здійснення господарських операцій та їх реальний характер, що дають право позивачу на включення сум ПДВ до податкового кредиту, з огляду на що висновки акта перевірки є помилковими.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі № 640/17806/20 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.10.2020 викликано у якості свідка директора, засновника та бухгалтера контрагента позивача - ТОВ «Ділвокс» ОСОБА_1 .

У судове засідання, призначене на 02.12.2020, свідок не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2020 повторно викликано у якості свідка директора, засновника та бухгалтера контрагента позивача - ТОВ «Ділвокс» ОСОБА_1 .

У судове засідання, призначене на 02.12.2020, свідок повторно не з`явився, судом ухвалено продовжити розгляд справи без допиту свідка.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідач позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У судовому засіданні 31.03.2021 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Геніус Прінт» як юридична особа зареєстроване 14.10.2005 (номер запису: 1 018133), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 1 а.с.196).

Основний вид діяльності: Інші види видавничої діяльності (58.19).

У період з 16.07.2019 по 17.10.2019 Головним управлінням ДПС у м. Києві було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Геніус Прінт» з питань дотримання вимог податкового законодавства ТОВ «Геніус Прінт» при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «Ділвокс» за листопад 2017 року показників декларацій з податку на додану вартість.

Результати перевірки оформлені актом від 24.12.2019 № 192/26-15-05-04-05/33808163 (том 1 а.с. 27-43).

В акті перевірки стверджується про порушення ТОВ «Геніус Прінт» п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 54 162,00 грн., у тому числі за листопад 2017 року - 54 162,00 грн.; п. 44.1, п. 44.3, п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України - не надано документи до перевірки.

Такі висновки податковий орган пов`язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та Ділвокс». На думку відповідача, контрагент позивача не мав реальних можливостей для здійснення господарських операцій з надання послуг.

Висновок контролюючого органу про заниження суми податку на додану вартість зводиться до відсутності документального підтвердження реальності господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «Ділвокс», за наслідками яких позивач в охоплений перевіркою період сформував показники податкового кредиту.

На підтвердження такого висновку контролюючий орган в акті перевірки покликається на те, що у вищевказаного підприємства відсутня достатня кількість трудових ресурсів, об`єктивно необхідних умов (основних засобів, потужностей) для реального здійснення задокументованих з постачальниками та покупцями господарських операцій щодо надання послуг на адресу ТОВ «Геніус Прінт».

Крім того, зазначає, що згідно з аналізом ЄРПН не встановлено декларування ТОВ «Ділвокс» будь-яких витрат на оренду приміщення, водо-, тепло-, постачання зв`язок, придбання канцелярських виробів, що могло б свідчити про здійснення господарської діяльності.

Податковий орган також вказує на наявність свідчень директора контрагента позивача, який заперечив свою причетність до фінансово-господарської діяльності підприємства.

Під час проведення перевірки фінансово-господарських відносин позивача з ТОВ «Ділвокс» контролюючим органом встановлено, що позивачем до перевірки не надано документів, що підтверджують якість та ідентифікацію товару, технічні характеристики, виробника товару, а саме сертифікати відповідності товарів, паспорта заводів виробників, дозволи та свідоцтва щодо якості, всі необхідні висновки щодо про відповідність технічних умов виробництва, зберігання, а також реєстрації обов`язкових підтверджуючих документів, відповідних фахівців, необхідної виробничої бази, матеріалів, комплектуючих тощо; звітів про надання послуг, калькуляцій з зазначенням ресурсів, часу, обсягів та місця надання, виду наданих послуг, завірених відповідальними особами та особами, які їх надавали; інших первинних документів, підтверджуючих реальність здійснення, отримання наведених в актах послуг (списки працівників тощо).

Щодо наданих до перевірки товарно-транспортних накладних, автомобільним перевізником у яких вказано ТОВ «Оптімум-В», то згідно наявної в контролюючих органах інформації на ТОВ «Оптімум-В» на момент оформлення товарно-транспортних накладних не було транспортних засобів, а також працюючих.

Зазначені факти, на думку відповідача, свідчать про нереальність здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Ділвокс», а лише проведення їх документального оформлення.

На підставі висновків акта перевірки, Головним управлінням ДПС у м. Києві прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення № від 16.12.2019, яким ТОВ «Геніус Прінт» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 54 162,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 13 541,00 грн. (том 1 а.с.46-47);

- податкове повідомлення-рішення № від 16.12.2019, яким застосовано до ТОВ «Геніус Прінт» штрафну санкцію у розмірі 510,00 грн. (том 1 а.с.44-45).

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку (том 1 а.с.50-70).

За результатами розгляду скарги позивача ДПС України прийняла рішення від 27.03.2020 № 11276/6/99-00-08-05-02-06, яким залишила скаргу без задоволення, а спірні податкові повідомлення-рішення - без змін (том 1 а.с.71-74).

Вважаючи, що вказані податкові повідомлення-рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI з наступними змінами та доповненнями (у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції платників податків з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХIV (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, далі - Закон №996-ХIV) визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону №996-ХIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, у той час як під господарською операцією розуміється дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

При цьому за змістом статті 9 Закону №996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із положеннями частини 3 цієї статті інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що обов`язок платника податку з декларування податкового зобов`язання з податку на додану вартість є, перш за все в даній ситуації, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, при цьому перевірка правильності відображення господарської операції у податковому обліку вимагає дослідження дійсного переміщення активу між учасниками поставки та аналіз змін їх майнового стану з урахуванням усіх доводів та доказів, наданих учасниками провадження.

Отже, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку із положеннями законодавства з питань бухгалтерського обліку та фінансової звітності визначають, що однією з головних умов документального підтвердження задекларованих платником податків у податковій звітності показників є можливість на підставі наявних первинних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту (доходу) в результаті здійснення господарських операцій.

При цьому первинний документ має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення, натомість сама собою наявність або відсутність окремих документів не свідчить про наявність факту порушення з боку платника податків, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з п.п.2.15 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, визначено, що первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна ув`язка окремих показників.

Таким чином, єдиною підставою документального підтвердження спірних сум податкового кредиту мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відтак, досліджуючи зміст фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «Ділвокс», за результатом здійснення яких позивачем сформовані спірні суми податкового кредиту з податку на додану вартість, рух активів у процесі здійснення господарських операцій, мету та обставини використання спірного товару та послуг у власній господарській діяльності позивача, судом встановлено наступні обставини.

30.10.2017 між ТОВ «Геніус Прінт» в особі ОСОБА_2 (покупець) та ТОВ «Ділвокс» в особі ОСОБА_1 (постачальник) був укладений договір купівлі-продажу №94, у порядку та на умовах якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити на умовах та в порядку, визначених цим договором наступний товар: полістирол білий матовий 0,75х2000х1000, одиниця виміру 1000 штук (або тисяча листів), ціна за одиницю 56 631,00 грн., у тому числі ПДВ 9438,50 грн. за одну тисячу штук, кількість 2,8 тис. штук, вартість всієї партії товару 132 139,00 грн. без ПДВ, ПДВ - 26 427,80 грн., разом до сплати 158 566,80 грн. (том 1 а.с. 90-92).

Наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділвокс» (індивідуальний податковий номер 66), статусу платника податку на додану вартість на час існування господарських відносин з позивачем, підтверджується даними Реєстру платників податку на додану вартість, розміщеному на офіційному сайті Електронного кабінету Державної фіскальної служби https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/pdv.

Згідно з пунктами 2.1 - 2.2 договору строк поставки вказаного товару становить 30 днів з моменту укладання договору, постачальник має право на дострокову поставку.

Доставка товару здійснюється за рахунок постачальника на склад покупця: м. Київ, бульвар Дружби Народів, буд. 9.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що строк оплати за товар складає 60 днів від дня, наступного за днем відвантаження товару на склад покупця.

Оплата здійснюється шляхом перерахування плати за товар на безготівковий рахунок постачальника, зазначений у договорі. Податок на додану вартість повинен бути показаний окремим рядком у платіжних документах. У всьому іншому, що не передбачено даним пунктом, сторони керуються Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Судом встановлено, що на виконання вказаного договору ТОВ «Ділвокс» поставило позивачу товар (полістирол білий матовий 0,75х2000х1000) на загальну суму 158 566,80 грн., що підтверджується видатковою накладною від 16.11.2017 № РН-0145 на суму 158 566,80 грн. (том 1 а.с.87), товарно-транспортною накладною № РРН-0145 від 16.11.2017.

З огляду на поставку товару ТОВ «Ділвокс» було виставлено позивачеві рахунок на оплату № СФ1611/08 від 16.11.2017 на суму 158 566,80 грн. (том 1 а.с.86).

За фактом поставки товарів, ТОВ «Ділвокс» складено на ім`я позивача та зареєстровано у Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 16.11.2017 № 145 на суму 158 566,80 грн., у тому числі ПДВ 26 427,80 грн. (том 1 а.с. 88-89).

На підставі податкової накладної, складеної та зареєстрованої ТОВ «Ділвокс» у Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач сформував податковий кредит у розмірі 26 427,80 грн.

Також, судом установлено, що 07.11.2017 між ТОВ «Геніус Прінт» (замовник) в особі ОСОБА_2 та ТОВ «Ділвокс» (виконавець) в особі ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг №104, у порядку та на умовах якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по висіканню наклейок, етикеток, бірок або етикеток або заготовок до них з пластику та паперу; вибірковому лакуванню поліграфічної продукції, а саме: наклейок, етикеток, бірок або етикеток або заготовок до них згідно з кресленнями замовника та з матеріалів замовника. А замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її (том 1 а.с. 76).

Згідно з пунктом 1.2 договору матеріали для виконання робіт відвантажуються виконавцю зі складу замовника за адресою: м. Київ, бул. Дружби Народів, 9.

Приймання замовником готової продукції здійснюється на складі замовника за адресою: м. Київ, бул. Дружби Народів, 9 (пункт 1.3 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що за виконані роботи замовник виплачує виконавцю винагороду, що визначається протоколом узгодження договірної ціни.

Оплату за виконані роботи замовник перераховує на поточний рахунок виконавця протягом шістдесяти робочих днів з моменту здачі-приймання виконаних робіт (пункт 2.2 договору).

Відповідно до пунктів 2.3 та 3.1 договору транспорті витрати несе виконавець.

Виконавець зобов`язується розпочати виконання робіт протягом трьох календарних днів з моменту забезпечення необхідними матеріалами та кресленнями з боку замовника. Факт надання матеріалів фіксується у додатках до договору, які є невід`ємними частинами договору.

Згідно з протоколом погодження договірної ціни до договору № 104 від 07.11.2017 сторонами досягнуто згоди про вартість робіт по договору № 104 від 07.11.2017 в розмірі 166 403,16 грн., в тому числі ПДВ 27 733,86 грн.

Відповідно до акта №1 приймання-передачі матеріалів за договором №104 від 07.11.2017 замовник передав виконавцю матеріали для виконання робіт згідно з вищезазначеним договором, а саме: полістирол білий матовий, лист 0,75х2000х1000, заготовки наклейки на листах, цінники (том 1 а.с.81).

Судом встановлено, що на виконання вказаного договору ТОВ «Ділвокс» виконало роботи на загальну суму 166 403,16 грн., що підтверджується актом надання послуг від 23.11.2017 № ОУ-0147 на суму 166 403,16 грн. (том 1 а.с.82).

З огляду на виконання робіт ТОВ «Ділвокс» було виставлено позивачеві рахунок на оплату № СФ2311/09 від 23.11.2017 на суму 166 403,16 грн. (том 1 а.с.80).

За фактом виконання робіт, ТОВ «Ділвокс» складено на ім`я позивача та зареєстровано у Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 23.11.2017 № 147 на суму 166 403,16 грн., у тому числі ПДВ 27 733,86 грн. (том 1 а.с.83).

На підставі податкових накладних, складених та зареєстрованих ТОВ «Ділвокс» у Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач сформував податковий кредит у розмірі 27 733,86 грн.

З матеріалів справи установлено, товар, придбаний у ТОВ «Ділвокс» був реалізований на користь ФОП ОСОБА_3 , ТОВ «Гвоздь ЛТД», ТОВ «Бізнес Сікретс», ТОВ «Омега», ПП «Скай Солюшен» на підтвердження чого позивач приєднав до матеріалів справи рахунки-фактури, акти надання послуг, видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, декларації на відправку вантажу (том 1 а.с.94-191).

Таким чином, дослідивши рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеними контрагентами, судом встановлено, що усі наявні у матеріалах справи документи дають змогу визначити, який саме товар поставлявся та які роботи виконувались, за якою ціною та між якими контрагентами.

Враховуючи те, що позивачем своєчасно та в повній мірі виконано свої обов`язки з декларування податку на додану вартість, неможливості зі своєї сторони забезпечити дотримання постачальниками своїх обов`язків щодо декларування податку на додану вартість і той факт, що платник податків (позивач) не знав та не міг знати про недобросовісність свого контрагента, суд вважає, що позивач не повинен нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і як наслідок повторно сплачувати згаданий податок.

Інформація про ознаки фіктивної діяльності контрагента (як-то: податковий стан платника податків, відсутність необхідних та достатніх матеріально-технічних ресурсів та персоналу тощо), одержана контролюючим органом з його власних інформаційних систем, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 04.12.2018 у справі №814/788/14, від 30.11.2018 у справі №820/4698/17, від 14.02.2018 у справі № 804/15887/14.

Крім того, податковим органом не було враховано, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків продавцем (постачальником), порушення ним правил здійснення господарської діяльності та наявність обставин державної реєстрації, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи-платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем (постачальником) товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства.

Так, одним з принципів розгляду податкових спорів, відповідно до ст. 4 Податкового кодексу України є принцип презумпції добросовісності та рішень платника податків, у зв`язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.

Суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії" (заява №6689/03), п. 38 рішення ЄСПЛ у справі "Інтерсплав проти України" (заява №803/02)).

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 (Булвес АД проти Болгарії) зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є власністю у розумінні статті 1 Протоколу №1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону Про ПДВ стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів. Для висновків про наявність порушень податкового законодавства в діях платника податків в обов`язковому порядку необхідно з`ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів (відсутність реєстрації їх як платників податку на додану вартість, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо). Відповідні обставини можуть бути з`ясовані, зокрема, з використанням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також офіційно оприлюднених даних щодо анульованих свідоцтв платника податку на додану вартість.

Суд не приймає твердження податкового органу щодо відсутності у контрагента позивача достатніх виробничих потужностей, працівників, офісних та складських приміщень та інших основних засобів, що не може свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказана вище юридична особа не була позбавлена права укладати з іншими суб`єктами господарювання субпідрядних договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів тощо з метою використання відповідних основних фондів, устаткування та інших ресурсів для забезпечення власної господарської діяльності. Так, укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки, а податкове законодавства не ставить право платника на податковий кредит та на формування витрат в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється виконання своїх договірних обов`язків контрагентом.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що податковий кредит за результатами здійснених господарських операцій з «Ділвокс» сформований позивачем на підставі належних документів, оформлених згідно з вимогами чинного законодавства, обсяг яких є достатнім для висновку про те, що рух товарів, робіт і послуг дійсно мав місце.

Суд звертає увагу сторін на положення пункту 200-1.3 статті 200-1 Податкового кодексу України за вимогами якого, платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму податку, обчислену із зазначеною в цьому пункті формулою.

Зі змісту формули вбачається, що визначальною умовою для виникнення права платника податків зареєструвати складену ним податкову накладну є недосягнення або рівність суми податку, зазначеної у податковій накладній, що реєструється, сумі податку за отриманими платником податковими накладними, разом з сумою податку сплаченого платником при ввезенні товарів на митну територію України, разом з сумою поповнення поточного рахунку платника податку в системі електронного адміністрування податку.

Таким чином, відсутність розміру необхідної суми, розрахованої за формулою, в тому числі з урахуванням суми на поточному рахунку платника податку в системі електронного адміністрування податку, унеможливлює реєстрацію податкової накладної продавцем товару.

Отже, контролюючий орган ще на стадії реєстрації податкової накладної наділений повноваженнями здійснювати контроль за відповідністю суми податкового кредиту, що буде сформована покупцем на підставі податкової накладної, сумі, яка в системі електронного адміністрування податку належить продавцеві та є достатньою для забезпечення виконання ним своїх податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

В силу положень абзацу третього пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Судом встановлено, що всі податкові накладні, складені ТОВ «Ділвокс» за результатами господарських операцій з позивачем, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а отже є підставою для нарахування позивачем сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідач також не ставив під сумнів та не заперечував наявність у ТОВ «Ділвокс» спеціальної податкової правосуб`єктності на момент укладення і виконання описаних правочинів і формування позивачем спірних сум податкових вигод.

Водночас, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на день розгляду цієї справи по суті, ТОВ Ділвокс () зареєстроване як юридична особа, знаходяться за зареєстрованою адресою та не перебуває в процесі припинення (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result).

Відтак, твердження про фіктивність зазначеного підприємства є припущенням та не можуть бути покладені в обґрунтування висновку про порушення позивачем податкового законодавства.

Стверджуючи про об`єктивну недостатність адміністративно-господарських засобів для поставки товарів та виконання робіт, відповідач в акті перевірки не навів переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та беззаперечно спростовують факти поставки товару чи виконання робіт, їх оприбуткування, що засвідчені наданими до перевірки та матеріалів справи первинним бухгалтерським документами.

Зокрема, акт перевірки не містить аналізу обсягу та характеру ресурсів, які, з урахуванням обставин виконання спірних господарських операцій, були необхідні для поставки товарів (послуг) на користь позивача, але були відсутні у ТОВ «Ділвокс» чи його контрагентів.

Узагальнені посилання контролюючого органу на протиправний характер діяльності ТОВ «Ділвокс» без конкретизації фактів вчинення ним податкових правопорушень та їх впливу на подальші правовідносини із позивачем, також не можуть слугувати підтвердженням недобросовісності останнього.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Як зазначено в акті перевірки, ТОВ «Ділвокс», як на момент здійснення господарських відносин з позивачем, так і на час перевірки, було і залишається юридичною особою, яке зареєстроване у встановленому законом порядку, має керівний склад, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На переконання суду, підприємство, яке є сумлінним платником податків і виконало усі вимоги, з якими закон пов`язує право на зменшення податкового зобов`язання на суму податкового кредиту, не повинно нести відповідальність за протиправні діяння своїх контрагентів.

Між тим, не можна брати до уваги посилання контролюючого органу, як на обґрунтування своїх висновків, на відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної економічної діяльності у контрагента позивача, оскільки такі висновки є лише припущенням без належної перевірки діяльності самого суб`єкта господарювання.

Крім того, суд зауважує, що анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість, припинення юридичної особи або її відсутність за місцезнаходженням, самі по собі не призводять до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляє правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні.

Що стосується тверджень відповідача про безтоварність господарських операцій внаслідок відсутності сертифікатів якості, паспортів на товар, то суд такі до уваги не бере та виходить з того, що такі документи не належать до тих, на підставі яких формується бухгалтерський та податковий облік, а тому саме по собі ненадання платником податку означених документів не є безперечним доказом відсутності господарської операції з огляду на інші, наявні докази її реальності.

Покликання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Наполягаючи на правомірності оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення, відповідач також вказує на існування свідчень директора ТОВ «Ділвокс» ОСОБА_1 , яка заперечує свою причетність до фінансово-господарської діяльності підприємства. Втім, суд вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки жодного вироку суду стосовно контрагента позивача, який набрав законної сили, та підтверджував би всі обставини, які мають значення у цій справі, представником відповідача до суду не надано, а тому такі посилання не доводять факту нереальності спірних господарських операцій з позивачем.

Отже, обставини щодо можливої фіктивності контрагента позивача, про що вказує відповідач в акті перевірки та відзиві на позовну заяву, в ході розгляду справи не підтвердились.

За таких обставин, суд констатує про встановлення фактичного руху активів за результатами здійснення оспорюваних господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

Водночас докази які можуть свідчити про неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особами, які значаться продавцями товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не придбавалися або не могли бути придбані в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку, в матеріалах справи відсутні.

Висновки відповідача про неналежне оформлення документів та його сумніви в їх достовірності ґрунтуються виключно на аналізі самих документів, який не супроводжувався будь-якими діями по перевірці обставин здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Відповідач задля доведення своєї позиції мав би здійснити таку перевірку та з`ясувати обставини, однак, як вбачається із матеріалів справи, такої перевірки він не провів, доказів суду не представив, обмежився інформацією з власних баз даних, достовірність інформації в яких не підтверджена жодними об`єктивними доказами.

Водночас, на підтвердження реальності виконання умов договорів, позивач надав копії первинних документів.

Надаючи оцінку вказаному, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.05.2018 у справі №813/552/15, від 06.02.2020 у справі №806/1339/15.

Крім того, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі № 509/4156/15-а.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 16.12.2019 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Що прийнятого податкового повідомлення-рішення від 16.12.2019 № , суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Пунктом 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

У свою чергу, згідно з пунктом 85.6 статті 85 Податкового кодексу України, разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Натомість, будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач відмовлявся надати до перевірки документи на вимогу податкового органу, як-то акту, складеного у відповідності до п.85.6 ст.85 Податкового кодексу України, відповідачем суду не надано.

При цьому, як свідчать матеріали справи, під час проведення перевірки позивач повідомив контролюючий орган про наявність обставин втрати первинних документів, про що ТОВ «Геніус Прінт» було заявлено до Соборного ВП ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області, що зумовило неможливість їх надання до перевірки у повному обсязі.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 510 грн. на підставі п.121.1 ст.121 ПК України, а тому суд вважає податкове повідомлення-рішення від 16.12.2019 № протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак не довів правомірності свого рішення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованими та підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2102,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 368 від 28.07.2020 (том 1 а.с.219).

Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню йому у повному обсязі за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕНІУС ПРІНТ» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 16.12.2019 № та № .

3. Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕНІУС ПРІНТ» (ідентифікаційний код в , місцезнаходження: бул. Дружби Народів, 9, м. Київ, 01042) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код в , місцезнаходження: вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 14.04.2021.

Суддя Т.П. Балась