Справа № 160/3080/21
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2021 року Справа № 160/3080/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
02 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в частині порушень вимог статей 40 Конституції України та статей 18,19,20 Закону України "Про звернення громадян", а саме - неподання обгрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін, відносно звернення направленого мною в установленому Законом порядку до адреси відповідача 17.11.2020 року;
зобов`язати відповідача надати відповідь на моє звернення від 17.11.2020 року з наявною інформацією адже провадження зупинене і подальший розгляд не має сенсу;
стягнути на користь позивача компенсацію за вчинення моральної шкоди в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.
Однак, позивач стверджує, що письмової обґрунтованої відповіді з інформацією про прийняті рішення станом на 22.02.2021 року він не отримав.
З моменту отримання відповідачем звернення минуло близько 90 днів, максимально можливий термін розгляду звернення - 45 днів. Отже, позивачем навмисно порушено вимоги ст. ст.18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 40 Конституції України.
Також, позивач зазначив, що бездіяльністю відповідача йому заподіяна моральна шкода, що полягає у завданні моральних страждань через розуміння того, що відповідач ігнорує вимоги Законів України та Конституції України, моральну шкоду оцінює у 1500 гривень.
Ухвалою суду від 09 березня 2021 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
09 квітня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.
Так, відповідач зазначив у відзиві, що 20 листопада 2020 року на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшла заява позивача від 17.11.2020 на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо порушення посадовими особами Львівської обласної державної адміністрації його права на доступ до публічної інформації.
За містом заяви позивача від 17.11.2020 на ім`я Уповноваженого та долучених матеріалів встановлено, що 30.10.2020 позивач звернувся до Львівської обласної державної адміністрації із запитом про доступ до публічної інформації від 30.10.2020, у якому просив надати інформацію про створення Львівською ОДА комісії з питань поводження з безхазяйними відходами із вказанням дати та номеру рішення про створення такої комісії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1217 від 03.08.1998; вказати кількість та дати проведених засідань комісії з питань поводження з безхазяйними відходами у 2020 році.
У заяві до Уповноваженого позивач, зокрема, стверджував, що у наданій Львівською ОДА відповіді від 09.11.2020 року № 5/25-9504/0/2-20/7-31 на його інформаційний запит відсутня запитувана ним інформація про створення і діяльність комісії з питань поводження з безхазяйними відходами Львівської ОДА. Вважав, що його право на інформацію було обмежене шляхом надання неповної та неточної інформації, а також порушено терміни надання інформації на його запит.
З метою з`ясування викладених позивачем обставин, регіональним представником Уповноваженого у Львівській області Клапчуком Р.Я. проведено відповідну перевірку у Львівській ОДА.
За результатами вжитих заходів в межах відкритого провадження Уповноваженого було встановлено посадову особу Львівської ОДА, винну в порушенні прав позивача.
16.02.2021 регіональним представником Уповноваженого у Львівській області Клапчуком Р.Я., в порядку статей 254, 255, 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно начальника Відділу нормування дозвільної діяльності та моніторингу Департаменту екології та природних ресурсів Львівської ОДА Кравця І.М., в діях якого вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: ненадання інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації.
Листом від 03.03.2021 №5/6-2100/0/2-21/7-31 Львівська ОДА повідомила про результати повторного розгляду інформаційного запиту позивача від 30.10.2020 та надала копію відповіді позивачу.
Вищенаведене дає підстави стверджувати, що за результатами вжитих заходів в рамках відкритого провадження Уповноваженого, Львівською ОДА поновлено право позивача на доступ до публічної інформації.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач зазначає про завдання йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях через розуміння, що відповідач, який має всіма методами і засобами захищати та відстоювати громадянські права позивача, проте сам ігнорує вимоги Законів України та Конституції У країни.
Проте, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, не обґрунтовано розмір моральної шкоди в сумі 1500 грн., що не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Тобто, позивачем належним чином не доведено заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано розмір такої шкоди, що надає підстави для відмови позивачу у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
20 листопада 2020 року на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшла заява позивача від 17.11.2020 на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо порушення посадовими особами Львівської обласної державної адміністрації його права на доступ до публічної інформації.
Зі змісту звернення позивача вбачається, що 30.10.2020 останній звернувся до Львівської обласної державної адміністрації (далі - Львівська ОДА) із запитом про доступ до публічної інформації від 30.10.2020, у якому просив надати інформацію про створення Львівською ОДА комісії з питань поводження з безхазяйними відходами із вказанням дати та номеру рішення про створення такої комісії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1217 від 03.08.1998; вказати кількість та дати проведених засідань комісії з питань поводження з безхазяйними відходами у 2020 році.
У заяві до Уповноваженого позивач, зокрема, стверджував, що у наданій Львівською ОДА відповіді від 09.11.2020 № 5/25-9504/0/2-20/7-31 на його інформаційний запит відсутня запитувана ним інформація про створення і діяльність комісії з питань поводження з безхазяйними відходами Львівської ОДА. Вважав, що його право на інформацію було обмежене шляхом надання неповної та неточної інформації, а також порушено терміни надання інформації на його запит.
З метою з`ясування викладених позивачем обставин, регіональним представником Уповноваженого у Львівській області Клапчуком Р.Я. проведено відповідну перевірку у Львівській ОДА.
За результатами вжитих заходів в межах відкритого провадження Уповноваженого було встановлено посадову особу Львівської ОДА, винну в порушенні прав позивача.
16.02.2021 регіональним представником Уповноваженого у Львівській області Клапчуком Р.Я., в порядку статей 254, 255, 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно начальника Відділу нормування дозвільної діяльності та моніторингу Департаменту екології та природних ресурсів Львівської ОДА Кравця І.М., в діях якого вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: ненадання інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації.
Листом від 03.03.2021 №5/6-2100/0/2-21/7-31 Львівська ОДА повідомила про результати повторного розгляду інформаційного запиту позивача від 30.10.2020 та надала копію відповіді позивачу.
Вищенаведене дає підстави стверджувати, що за результатами вжитих заходів в рамках відкритого провадження Уповноваженого, Львівською ОДА поновлено право позивача на доступ до публічної інформації.
Водночас, 23.02.2021 на ім`я Уповноваженого надійшла заява позивача від 22.02.2021 (реєстраційний №М-3228.3/21 від 23.02.2021), у якій позивач, зокрема, просить зупинити провадження Уповноваженого у справі за його заявою, поданою 17.11.2020, у зв`язку із поданням адміністративного позову до Львівської ОДА.
Листом Секретаріату Уповноваженого від 19.03.2021 №7864.4/М-3228.3/21/30.1 позивача було повідомлено про зупинення розгляду, зокрема, його звернення від 17.11.2020 в частині питань, з яких він звернувся до адміністративного суду з позовом до Львівської ОДА.
Так, правовідносини в сфері звернення до Уповноваженого врегульовані Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776), «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393), Порядком здійснення провадження Уповноваженого, затвердженим наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12.08.2013 № 18/02-13 (далі - Порядок № 18/02-13).
Відповідно до частини третьої статті 55 Конституції України кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
Зважаючи на вказане, право на звернення до Уповноваженого є відокремленим конституційно-правовим інститутом право кожного реалізувати яке визначено виключно зазначеною статтею. При цьому, право на звернення, закріплене відповідно до статті 40 Конституції України, стосується усіх інших органів державної влади.
Статтею 1 Закону № 776 регламентовано, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 776 сферою застосування Закону є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.
Статтею 28 Закону № 393 зокрема встановлено, що Уповноважений здійснює контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень.
Статтею 13 Закону № 776 передбачено, що Уповноважений має право, зокрема: направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів; перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері; здійснювати інші повноваження, визначені законом.
При визначенні суті та змісту контролю Уповноваженого за дотриманням законодавства про звернення громадян насамперед необхідно виходити зі змісту мети такого контролю, яка відповідно до статті 3 Закону № 776 має полягати в наступному: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.
Отже, при вирішенні застосування подальших положень Закону № 776 рішення Уповноваженого в будь-якому разі має відповідати меті такого контролю та прийматись в межах компетенції, визначеної статтею другою цього Закону.
Відповідно до статті 17 Закону № 776 Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону № 393.
Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.
При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення (частина третя статті 17 вказаного Закону № 776).
Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.
При цьому, при застосуванні положень Закону № 393 в контексті розгляду звернень Уповноваженим необхідно враховувати специфіку повноважень Уповноваженого.
Також, необхідно враховувати, що Законом № 776 не встановлено строку, протягом якого Уповноважений має здійснювати своє провадження. Оскільки головним завданням Уповноваженого є відновлення порушеного права заявника, провадження за його зверненням може тривати понад строк, встановлений Законом № 393.
Так, відповідно до статті 13 Закону № 776 Уповноважений має право, зокрема, направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів (п. 11).
Відповідно до статті 15 Закону № 776 подання Уповноваженого - акт, який вноситься Уповноваженим до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадовим і службовим особам для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина.
З викладеного вбачається, що положення Закону № 776 передбачають під час провадження за скаргою заходи, вжиття яких об`єктивно неможливе протягом максимальних 45 днів, які передбачаються для остаточного розгляду заяви Законом № 393.
Таким чином, з огляду на повноваження Уповноваженого, визначені вказаним Законом, вбачається, що положення Закону № 393 щодо обов`язковості надання остаточної відповіді не пізніше 45 днів не можуть бути застосовні до розгляду звернень Уповноваженим.
Крім цього, строки та механізм здійснення провадження Уповноваженого у справах про порушення прав людини і громадянина передбачається Порядком № 18/02-13.
Так, відповідно до пункту 1.1. Порядку № 18/02-13 провадження Уповноваженого - це комплекс заходів, які здійснюються з метою парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини, сприяння їх поновленню, запобігання виникненню умов, що створюють можливості порушення прав та свобод людини.
Під час провадження кожна дія або рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання таких дій та прийняття рішень. Критерієм для визначення розумності строків провадження є складність провадження, яка визначається з урахуванням кількості порушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки дій, необхідних для здійснення провадження, тощо (пункт 1.4. Порядку № 18/02-13).
Підставами відкриття провадження можуть бути відомості про порушення прав і свобод людини і громадянина, які містяться, зокрема, у зверненнях громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників (повноваження яких оформлені у встановленому законодавством порядку) (пункт 2.1. Порядку № 18/02- 13).
Пунктом 3.6. Порядку № 18/02-13 передбачено, що в ході провадження можуть вживатись, зокрема, такі заходи:
1. надання роз`яснень з питань, наведених у зверненні;
2. здійснення перевірки відомостей, викладених у зверненнях або повідомленнях, шляхом:
- надсилання запитів до відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності;
- виїзд працівника Секретаріату на місце події, відвідування органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності;
- запрошення посадових і службових осіб, громадян України, іноземців та осіб без громадянства для отримання від них усних або письмових пояснень щодо обставин, які перевіряються по справі;
- ознайомлення з документами, у тому числі тими, що містять інформацію з обмеженим доступом, та отримання їх копій в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, органах прокуратури, включаючи справи, які знаходяться в судах;
- проведення нарад, консультацій з представниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, з питань, що порушені у зверненнях або повідомленнях;
- звернення до суду із заявою про захист прав і свобод людини і громадянина, у випадках та в порядку, встановлених законодавством;
- участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законодавством;
- проведення перевірок діяльності органів державної влади, підприємств, установ, організацій, з отриманням результатів експертиз і підготовкою відповідних висновків;
- здійснення моніторингових візитів до місць несвободи, в тому числі відвідування без попереднього повідомлення про час і мету.
У ході провадження можуть готуватися та вноситися такі акти реагування Уповноваженого:
- подання Уповноваженого;
- конституційне подання Уповноваженого.
Автор звернення про завершення провадження повідомляється шляхом надання остаточної відповіді.
З огляду на вищевказане, вбачається, що провадження Уповноваженого у справах про порушення прав людини і громадянина передбачає вжиття комплексу відповідних заходів, які повинні здійснюються в розумні строки, і надання остаточної відповіді громадянину за результатами такого провадження здійснюється відповідно до Порядку.
Відтак, строки, передбачені Законом № 393, для надання відповіді громадянину на звернення не можуть поширюватись на строки для надання остаточної відповіді громадянину за результатами проведеного провадження Уповноваженого.
Крім того, слід враховувати, що Законом № 776 не встановлено строку, протягом якого Уповноважений має здійснювати своє провадження. Оскільки головним завданням Уповноваженого є відновлення порушеного права заявника, провадження за його зверненням може тривати понад строк, встановлений Законом № 393.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем вжито заходів з метою перевірки обставин порушення прав позивача, викладених ним у заяві від 17.11.2020, а саме: притягнуто до адміністративної відповідальності посадову особу Львівської ОДА за порушення прав позивача та вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації»; направлено до Львівської ОДА акт реагування про поновлення порушених прав позивача шляхом повторного розгляду його інформаційного запиту від 30.10.2020; отримано інформацію від Львівської ОДА про результати повторного розгляду інформаційного запиту позивача та надання йому запитуваної інформації, тобто поновлення прав позивача.
Прохання позивача про зупинення провадження Уповноваженого, відкритого за його заявою, висловлене у заяві від 22.02.2020, та відповідно зупинення розгляду заяви позивача унеможливлює завершення провадження Уповноваженого та надання остаточної відповіді позивачу за результатами розгляду його заяви від 17.11.2020 та інформації про вжиті заходи щодо поновлення порушених прав.
Таким чином, відповідачем буде надано позивачу відповідь на його заяву від 17.11.2020 та інформацію щодо вжитих заходів та прийнятих рішень для поновлення його прав після поновлення розгляду його заяви.
Суд має зазначити, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативного регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
В даному випадку матеріалами справи не підтверджується протиправна бездіяльність відповідача, оскільки на даний час вжито всіх можливих заходів щодо поновлення прав позивача і такі права поновлено.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.
Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Приймаючи рішення по справі, суд також враховує, що заява позивача надійшла до відповідача та була зареєстрована 20.11.2020 року, а 21.12.2020 року позивачу було направлено повідомлення про відкриття провадження за його заявою від 17.11.2020 року, при цьому строк провадження Уповноваженого встановлюється спеціальним законом, а не Законом України "Про звернення громадян".
Таким чином, вимоги позивача визнати протиправною бездіяльність відповідача, що проявилась у недотриманні строку розгляду звернення, а також не повідомлення письмово про результати перевірки і суті прийнятого рішення, є безпідставними і не відповідають реальному перебігу подій під час здійснення провадження Уповноваженого за заявою позивача від 17.11.2020.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд має зазначити наступне.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статі 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною третьою статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 зазначеної постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Іншими словами, моральна шкода фізичної особи визначається через страждання. Страждання - це негативна для людини емоція, змістом якої є біль, мука, тривога, переживання. Страждання є наслідком певних дій, які викликають такі емоції. Які саме дії викликають страждання - чинне законодавство не зазначає, обмежуючись лише загальною вказівкою на їхню протиправність. Поміж тим, за практикою Європейського Суду з прав людини обставинами, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду, зокрема є: невизначеність ситуації з результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків; незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо.
Поряд з цим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
В контексті спірних правовідносин саме на позивача законодавець покладає обов`язок доведення факту завдання йому моральної шкоди, а також надання доказів на підтвердження того, що саме рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі позивач зазначає про завдання йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях через розуміння, що відповідач, який має всіма методами і засобами захищати та відстоювати громадянські права позивача, проте сам ігнорує вимоги Законів України та Конституції У країни.
Однак, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, не обґрунтовано розмір моральної шкоди в сумі 1500 грн., що не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Відповідно до частини 2. ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи, що протягом судового розгляду справи відповідач довів правомірність своїх рішень та дій при розгляді звернення позивача від 17.11.2020 року, суд не вбачає законних підстав для задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник