Справа № 160/17387/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
25.01.2021 до суду надійшли направлені засобами електронного та поштового зв`язку відзиви на позовну заяву (вх. №1279/21-ел і вх. №6126/21), в яких відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог. Відповідач зазначив, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №160/5257/19, яке було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 09.01.2020, наказом Голови Адміністрації Держспецтрансслужби №2 від 10.01.2020 поновлено полковника ОСОБА_1 на військовій службі на посаді, яка зазначена в рішенні - заступник начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту - Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна та зараховано в розпорядження Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на підставі підпункту 1 пункту 107 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній спеціальній службі транспорту, затвердженого Указом Президента України №60/2009 від 03.02.2009, оскільки вказана посада була скорочена. Наказом №3 від 17.01.2020 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду старшого офіцера організаційно-планового відділу управління матеріальних ресурсів Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, але до виконання обов`язків за посадою останній не приступав та у подальшому позивача наказом №48 від 30.07.2020 було призначено заступником начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення - начальником групи матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна (наказ №3 від 17.01.2020 скасований як нереалізований). Відповідач, посилаючись на ст.8 Положення про кафедру військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна (далі - Кафедра), затвердженого наказом МОНУ та МОУ №577/309 від 12.05.2014 та ст.7 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» №228 від 28.02.2002, стверджує, що середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та єдиний соціальний внесок повинна сплачувати кафедра. Разом з тим, відповідач зазначив, що 07.10.2020 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області в порядку безспірного списання коштів, відповідно до повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника згідно з меморіальним ордером №664 від 06.10.2020, проведено кінцеве примусове списання коштів з рахунків Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, загальна сума безспірно списаних коштів на користь ОСОБА_1 становить 191942,80 грн. Відповідач вважає, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Водночас, податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, на думку відповідача, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
01.02.2021 до суду надійшла від ОСОБА_1 відповідь на відзив (вх. №7579/21), в якій позивач спростував викладені у відзиві доводи відповідача. Так, позивач зазначив, що за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №160/5257/19 майнову відповідальність за неотримання ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 19.05.2019 по 09.12.2019, визнаного судом внаслідок незаконного звільнення вимушеним прогулом, суд правомірно поклав на відповідача, а не на кафедру, керівництвом якої рішення про звільнення позивача не приймалося. Крім того, як зауважив позивач, під час розгляду справи №160/5257/19 у судах першої та апеляційної інстанцій, відповідач у поданій до суду апеляційній скарзі не посилався на п. 9 розділу XXXI наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 та не стверджував про безпідставно покладену на нього відповідальність щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу позивача, а кафедра не була учасником справи, рішення суду від 09.12.2019 у справі №160/5257/19 не оскаржувала. Позивач наголосив, що предметом цього спору є вимога про зобов`язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок із стягнутого судом на користь позивача середнього грошового забезпечення, обов`язок щодо сплати якого відповідно до приписів закону покладається виключно на роботодавців, осіб які використовують найману працю та тих, які забезпечують себе працею самостійно. ОСОБА_1 наголошує, що несплата такого внеску впливає на розмір його пенсійного забезпечення. Позивач вважає, що заявлена ним до суду позовна вимога щодо зобов`язання Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту сплатити із суми нарахованого середнього грошового забезпечення у розмірі 191 942,80 грн. єдиний соціальний внесок у розмірі 22 відсотки, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим просить суд задовольнити адміністративний позов повністю.
25.02.2021 та 10.03.2021 від представника відповідача надійшли заяви (вх. № 304/21-ел і вх. №4007/21-ел) про здійснення розгляду справи за відсутності представника Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту за наявними у справі матеріалами.
У судове засідання 11.03.2021 представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, що підтверджується наявними матеріалами справи.
Згідно з ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
У відповідності до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи наведені положення процесуального законодавства, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 1985 р по 2004 р. проходив військову службу в підрозділах залізничних військ Міністерства оборони України, та в подальшому з 2004 р. по 2019 р. у Державній спеціальній службі транспорту.
З 10.10.2011 позивач проходив службу на посаді заступника начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Держспецтрансслужби Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна.
Відповідно до пункту 9 параграфу 3 наказу голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №19 від 06.05.2019 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за підпунктом «в» пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Наказом начальника кафедри військової підготовки спеціалістів Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна № 114 від 17.05.2019, на підставі наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №19 від 06.05.2019, ОСОБА_1 з 18.05.2019 виключено з списків особового складу кафедри та всіх видів грошового забезпечення.
Правомірність наказів голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №9від 28.02.2019 (в частині увільнення позивача із займаної ним посади) та №19 від 06.05.2019 (в частині звільнення позивача з військової служби) була предметом розгляду в адміністративній справі №160/5257/19.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №160/5257/19, аадміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку задоволено; визнано протиправним та скасовано п.7 § 2 наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 28 лютого 2019 року №9, яким відповідно до підпункту 1 пункту 107 та пункту 109 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній спеціальній службі транспорту, полковника ОСОБА_1 , заступника начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту - Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна увільнено від займаної посади і зараховано з 01 березня 2019 року у розпорядження Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту; визнано протиправним та скасовано п.9 § 3 наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 06 травня 2019 року № 19, яким відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас Збройних сил України полковника ОСОБА_1 , колишнього заступника начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту - Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна; поновлено полковника ОСОБА_1 на військовій службі на посаді заступника начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту - Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна; стягнуто з Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19.05.2019 по 09.12.2019 у розмірі 191942,80 грн. без врахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі на посаді заступника начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту - Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна; допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 28 415 грн. без врахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

16.12.2019 ОСОБА_1 отримав виконавчі листи щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі на посаді заступника начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту - Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна та щодо негайного виконання рішення суду в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 28415 грн., без врахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі № 160/5257/19 залишено без змін.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 в адміністративній справі №160/5257/19 набрало законної сили 21.05.2020.

На виконання означеного рішення суду в частині поновлення позивача на військовій службі Головою Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту видано наказ №48 від 30.07.2020, у відповідності до пункту 2 § 2 якого, ОСОБА_1 призначено заступником начальника кафедри з матеріально-технічного забезпечення -начальником групи матеріально-технічного забезпечення кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна, з виплатою середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19.05.2019 по 09.12.2019 у розмірі 191 942, 80 грн. без врахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, із врахуванням раніше проведеної виплати в розмірі 28 415,00 грн.

На виконання наказу №48 від 30.07.2020 начальником кафедри військової підготовки спеціалістів Державної спеціальної служби транспорту Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В.Лазаряна видано наказ (по стройовій частині) за №174 від 11.08.2020, згідно з яким позивача з 11.08.2020 зараховано до списків особового складу кафедри та поставлено на усі види забезпечення.

Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області відповідно до повідомлень про безспірне списання коштів з рахунків боржника згідно з меморіальними ордерами №194 від 03.04.2020, №78804434 від 24.09.2020, №664 від 06.10.2020 на користь ОСОБА_1 проведено кінцеве примусове списання коштів з рахунків Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, загальна сума безспірно списаних коштів на користь останнього становить 191942,80 грн., що не заперечується позивачем.

12.10.2020 на ім`я начальника кафедри позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я із переліком претензій ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, серед яких, зокрема, останній зазначив, що із середнього грошового забезпечення у сумі 191942,80 грн. за час вимушеного прогулу, останньою не було проведено сплату у встановленому порядку та розмірі єдиного соціального внеску.

Аналогічна за змістом вимога була зазначена позивачем й під час бесіди з начальником кафедри з приводу звільнення позивача з військової служби, про що вказано у відповідному аркуші бесіди від 12.10.2020.

Водночас, як стверджує позивач і не заперечує відповідач, Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту обов`язкову сплату єдиного соціального внеску з належного позивачу грошового забезпечення в сумі 191 942,80 грн. не проведено.

Вищенаведена обставина, як зазначає ОСОБА_1 , фактично впливає на розмір його пенсійного забезпечення та призводить до порушення майнових прав позивача, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду із означеним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з такого.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон №2464-VI; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР від 26.06.1997, платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV) передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є, у тому числі, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з положеннями ч.1 ст.6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску має право: безоплатно отримувати від органів доходів і зборів та Пенсійного фонду в межах їх компетенції інформацію, необхідну для виконання обов`язків, покладених на платника згідно з цим Законом, а також для підтвердження надходження до Пенсійного фонду сплачених платником сум єдиного внеску; звертатися до органу доходів і зборів з письмовою заявою про зміну умов сплати єдиного внеску у разі зміни його статусу як платника (або отримання права на зміну розміру єдиного внеску, зокрема у зв`язку із зміною виду економічної діяльності); безоплатно отримувати від органів доходів і зборів та Пенсійного фонду у межах їх компетенції консультації та роз`яснення щодо прав та обов`язків платника єдиного внеску, порядку сплати єдиного внеску; оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб; захищати свої права та законні інтереси, а також права та законні інтереси застрахованих осіб, на користь яких він сплачує єдиний внесок, у тому числі в суді.

За правилами частини 2 статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (пункт 1); вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством (пункт 2); допускати посадових осіб податкового органу до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а до проведення перевірки щодо достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, та для призначення пенсій - посадових осіб органів Пенсійного фонду за наявності направлення та/або наказу про перевірку та посвідчення осіб, надавати їм передбачені законодавством документи та пояснення з питань, що виникають у процесі перевірки (пункт 3); подавати звітність про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 4).

Завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску (ч. 1 ст. 12 Закону №2464-VI).

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону №2464-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску (пункт 2); здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску (пункт 3).

Відповідно до статті 12-1 Закону №2464-VI, Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань: формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону; взаємодіє в установленому законодавством порядку з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами і організаціями та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування; здійснює контроль, у тому числі спільно з органами доходів і зборів, за достовірністю відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначається статтею 9 Закону №2464-VI, згідно із приписами якої сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Органи доходів і зборів, за правилами статті 13 Закону №2464-VI, мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання і від осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату єдиного внеску, а також інші відомості, необхідні для виконання органами доходів і зборів функцій, передбачених цим Законом; проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску; вилучати в установленому законодавством порядку у підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців копії документів, що підтверджують заниження розміру заробітної плати (доходу) та інших виплат, на які нараховується єдиний внесок; ініціювати застосування до платників єдиного внеску судових процедур банкрутства; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску; у разі виявлення фактів порушення порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів; здійснювати інші функції, передбачені законодавством.

Органи доходів і зборів також зобов`язані, зокрема, здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону (п. 3 ч. 1 ст.14 Закону №2464-VI).

Пенсійний фонд та його територіальні органи, згідно вимог статті 13-1 Закону №2464-VI, мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, необхідні для виконання органами Пенсійного фонду функцій, передбачених цим Законом; брати участь у планових перевірках, які проводяться органами доходів і зборів, для перевірки достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру, та у випадках, передбачених законом, проводити позапланові перевірки бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів страхувальників щодо достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб або для призначення пенсій, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості з питань, що виникають під час таких перевірок"; надавати консультації з питань відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру, та ведення цього реєстру; у разі виявлення за результатами перевірки поданих страхувальником недостовірних відомостей про застрахованих осіб видавати приписи щодо усунення цих порушень, у разі їх невиконання у місячний строк - вносити відповідні зміни до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру;

У відповідності до положень частини 1 статті 25 Закону №2464-VI, рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Згідно із приписами статті 20 Закону №1058-IV, обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, у разі: ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків; неведення страхувальником бухгалтерського обліку чи відсутності в нього відповідних первинних документів; якщо сума страхових внесків, нарахована страхувальником, не підтверджується документами.

Суд зазначає, що правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пункти 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 21.01.2020 у справі №910/7815/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 встановлено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає до стягнення, без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У відповіді на відзив (вх. №7579/21 від 01.02.2021) ОСОБА_1 наголосив, що предметом означеного спору є вимога зобов`язати відповідача сплатити у встановленому порядку єдиний соціальний внесок із стягнутого судом на користь позивача середнього грошового забезпечення, обов`язок щодо сплати якого відповідно до приписів закону покладається виключно на роботодавців, осіб які використовують найману працю та тих, які забезпечують себе працею самостійно.

Разом з тим, слід зауважити, що в якості єдиного доказу на підтвердження порушення власних прав щодо отримання пенсійних виплат (пенсійного забезпечення) у неналежному (меншому) розмірі позивачем надано до суду копію листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за вих. №0400-0302-8/2639 від 20.02.2020.

В означеному листі зазначено про отримання пенсійним органом копії рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №160/5257/19 та копії витягу з наказу №2 о/с від 10.01.2020 щодо поновлення ОСОБА_1 на службі й зазначено, що у відповідності до положень ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсіонерам, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття на відповідну службу їм припиняється виплата пенсій на час їх служби.

Також, у цьому листі повідомлено позивача про припинення йому виплати пенсії з 01.03.2020 та про невиконання ОСОБА_1 встановленого статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» обов`язку пенсіонера повідомляти пенсійний орган про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, а також щодо необхідності відшкодування шкоди внаслідок отриманої позивачем переплати пенсії за період з 19.05.2019 по 29.02.2020 в сумі 142840, 06 грн.

Отже, у вищенаведеному листі пенсійного органу відсутні посилання щодо невиконання відповідачем, як роботодавцем, встановленого законодавством України обов`язку щодо нарахування єдиного соціального внеску.

Разом з тим, суд зазначає, що ні позивачем, ні відповідачем не було доведено, про звернення позивача до уповноважених органів з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього, як про застраховану особу, також не було доведено, що відносно відповідача виносився припис на усунення цих порушень.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рішенні від 14.09.2020 у справі №560/2120/20 дійшов висновку, що оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Водночас, позивачем не доведено і судом не встановлено, що відповідачем не виконані наведені вище норми законів щодо обчислення та сплати єдиного внеску, та що у відповідача має місце недоїмка, про яку орган доходів і зборів надіслав вимогу відповідачу для її сплати.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в разі ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків ці страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням викладеного, враховуючи фактичні обставини у цій справі, з огляду на те, що позивачем не доведено порушення його прав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (вул. Червоноармійська, 50, м.Київ, 03150; ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення складений 11.03.2021.

Суддя О.В. Царікова