Справа № 640/2781/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року м. Київ №640/2781/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
провизнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив:

-визнати протиправною та скасувати постанову, винесену головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вітюком Іллею Дмитровичем про стягнення виконавчого збору у ВП №51640041 від 25 січня 2021 року.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що постановою державного виконавця Краснолиманського міського відділу державної виконавчої служби від 14 липня 2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Краматорського міського суду Донецької області №234/9201/14-ц від 24 лютого 2015 року та постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 198371,26 грн.

В подальшому виконавче провадження було передано до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління у місті Києві.

20 листопада 2017 року постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління у місті Києві прийнято до виконання виконавче провадження ВП №51640041 з примусового виконання виконавчого листа Краматорського міського суду Донецької області №234/9201/14-ц від 24 лютого 2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ БАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 125394,94 доларів США, що еквівалентно 1982494,65 грн та стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ БАНК» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн у рівних частках по 1218,00 грн з кожного. Боржником по ВП №51640041 є ОСОБА_1 .

Після ознайомлення 28 січня 2020 року представника позивача із матеріалами виконавчого провадження останньому стало відомо, що 28 березня 2018 року на ім`я начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління у місті Києві надійшла заява стягувача №4225-05/5, згідно якої заступник голови правління банку просив, в порядку статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернути виконавчий лист №234/9201/14-ц від 24 лютого 2015 року.

Оскільки протягом 2-х років державним виконавцем не вчинялись дії у відповідь на заяву стягувача №4225-05/5 від 28 березня 2018 року, представником позивача була подана скарга від 06 лютого 2020 року на дії державного виконавця.

Вважаючи, що на скаргу надана формальна відповідь, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Краматорський міський суд Донецької області рішенням від 13 жовтня 2020 року у справі №234/10151/20 визнав неправомірною бездіяльність Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві в межах виконавчого провадження ВП №51640041 та зобов`язав Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Лише після набрання законної сили рішенням суду 25 січня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Водночас, 25 січня 2021 року державним виконавцем було винесено постанову ВП №51640041 про стягнення виконавчого збору у розмірі 198249,46 грн.

Згадану постанову позивач вважає винесено неправомірно, оскільки відповідно до положень Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій указано про стягнення виконавчого збору) виконавчий збір має стягуватись у розмірі 10 відсотків лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми, а не 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Тому оскаржувана постанова є неправомірною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 23 березня 2021 року.

Окрім того, відповідача зобов`язано надати суду належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №51640041.

У судове засідання 23 березня 2021 року прибув представник позивача, який підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання. Відзиву на адміністративний позов не надав. Матеріалів справи не надав також.

Заслухавши доводи представника позивача щодо заявлених позовних вимог, дослідивши наявні матеріали справи, суд за згодою представника позивача вирішив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року повторно витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №51640041.

09 квітня 2021 року на виконання вимог ухвал суду відповідачем надані матеріали виконавчого провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначені статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У відповідності з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно з вимогами частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частинами першою та другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, станом на час відкриття виконавчого провадження 14.07.2016) було встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Як вбачається із матеріалів справи 14 липня 2016 року заступником начальника Краснолиманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на виконання виконавчого листа Краматорського міського суду Донецької області №234/9201/14-ц від 24 лютого 2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ БАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 125394,94 доларів США, що еквівалентно 1982494,65 грн та стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ БАНК» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн у рівних частках по 1218,00 грн з кожного. Боржником по ВП №51640041 є ОСОБА_1 , було відкрито виконавче провадження ВП №51640041.

21 липня 2016 року державним виконавцем у ВП №51640041 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 198371,26 грн з боржника ОСОБА_1 .

Сторонами у даній справі не надано доказів оскарження постанови від 21 липня 2016 року у ВП №51640041 про стягнення виконавчого збору.

Надалі, 01 вересня 2017 року виконавчий лист був переданий до відповідача, з відміткою, що стягнень не проводилось.

Стягувач за виконавчим листом №234/9201/14-ц звернувся до відповідача із заявою №4225-05/5 від 26 березня 2018 року, в якій, в порядку статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», просив повернути стягувачу виконавчий лист №234/9201/14-ц від 24 лютого 2015 року.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №51640041 від 25 січня 2021 року винесена у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», за наслідками ухвалення Краматорським міським судом Донецької області заочного рішення від 13 жовтня 2021 року у справі №234/10151/20.

Крім того державним виконавцем 25 січня 2021 року винесена постанова ВП №51640041 про стягнення виконавчого збору у розмірі 198249,46 грн.

Вказаною постановою ухвалено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 198249,46 грн.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення оскаржуваної постанови) встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Статтями 40 та 42 згаданого Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких у відповідності до частини першої статті 42 Закону відноситься також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Отже ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Разом з тим, відповідно до пункту 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені першою частиною статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи поверненні виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначається підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягнутої суми, якщо за виконавчим документом проводилось стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного підпункту у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №51640041 від 25 січня 2021 року державний виконавець не навів жодної інформації щодо вчинених дій у виконавчому провадженні, зокрема, щодо стягнутої чи не стягнутої суми (її частини) боргу чи виконавчого збору.

Водночас з матеріалів виконавчого провадження, наданих відповідачем, не вбачається вчинення державним виконавцем дій задля примусового виконання виконавчого листа №234/9201/14-ц.

Таким чином, за наслідками дослідження матеріалів виконавчого провадження судом не встановлено підстав для стягнення оскаржуваною постановою з боржника виконавчого збору у заявленому розмірі.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом правомірність прийнятого рішення, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і, відповідно, оскаржувана постанова про стягнення з позивача виконавчого збору підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем на підтвердження сплати судового збору по справі №640/2781/21 надано квитанцію №16T00318S від 17 лютого 2021 року на суму 908,00 грн. Вказана сума підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 287, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову, винесену головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вітюком Іллею Дмитровичем про стягнення виконавчого збору у ВП №51640041 від 25 січня 2021 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, ) понесені витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко