Справа № 120/597/21-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 квітня 2021 р. Справа № 120/597/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з моменту призначення пенсії за віком йому пенсію нараховано в меншому розмірі від визначеного прожиткового мінімуму в Україні, як для осіб, що втратили працездатність. Зазначає, що управлінням не вірно розрахований загальний страховий стаж, який вплинув на розрахунок коефіцієнту страхового стажу, не вірно визначено індивідуальний коефіцієнт заробітної плати. Також зазначає, що в жодному розпорядженні нарахування/перерахування пенсії, згідно пенсійної справи позивача, показники середньої заробітної плати, що використовуються для нарахування пенсії не відповідають офіційним даним, наданим Пенсійним фондом України. Окрім цього, доплата за понаднормовий стаж, також нарахована з порушеннями ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". У зв`язку із зазначеною недбалістю відповідача позивач вважає, що управління слід зобов`язати сплатити недонараховану суму пенсії за період з 04.01.2011 по 31.12.2020 року та виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену частину пенсії за в казаний період.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Як підставу для відзиву відповідач зазначає, що позивачем за період 04.01.2011 року пропущено шестимісячний строк звернення до суду.

Окрім того управлінням зазначено, що позивачу відповідно до Постанови № 543 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 26.06.2019 року з 01.07.2019 році в разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії (крім пенсії за особливі заслуги перед Україною) в осіб, які отримують пенсію, призначену відповідно до Закону з урахуванням страхового стажу передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону, не досягає 2000 грн, таким особам надається доплата до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Таким чином загальний розмір пенсії позивача станом на 01.07.2019 року становить 2000 грн.

З огляду на викладене відповідач вважає, що діяв в межах чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Також управління заперечує щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, однак суд не приймає її до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України заявами по суті справи у даній категорії є позов та відзив.

Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.03.2019 року у справі № 806/1952/18 вказує, що відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

Касаційний адміністративний суд зазначив, що у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України вказує на те, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного права на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з не проведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

За таких обставин у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України не застосовується, оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що саме перерахунок пенсії, строком не обмежується та підлягає перерахунку.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив, що ОСОБА_1 04.01.2011 року звернувся на адресу управління Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", так, як він на момент призначення пенсії за віком мав вік 60 років та страховий стаж (за наявними матеріалами пенсійної справи на момент звернення до управління) 38 р 02 м 16д.

Разом із заявою про призначення пенсії позивачем на адресу пенсійного фонду було подано довідку про заробіток для обчислення пенсії від 20.12.2010 року за № 137, видану ТОВ Гайсинське районне підприємство "Сільгосптехніка" із зазначенням індивідуального коефіцієнту заробітку, визначеного на рівні 1,59.

Пенсію згідно розпорядження 13.01.2011 року позивачу нараховано відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Призначаючи пенсію за віком, відповідно розпорядження від 13.01.2011 року коефіцієнт індивідуального заробітку при призначенні пенсії, управлінням застосовано не було, що підтверджується матеріалами пенсійної справи.

З 05.05.2011 року позивач звернувся до пенсійного фонду із заявою за вх. № 119, у якій просив донарахувати до загального стажу роботи 08 місяців 25 днів, навчання. До заяви долучив копію атестату № 5220 від 05.09.1972 року.

Відповідачем було донараховано вказаний стаж навчання та відповідно до розпорядження управління від 11.05.2011 року загальний стаж роботи склав 38 р 10 м 12 д.

Продовжуючи працювати на пенсії, позивач протягом 2011 року до 2019 року звертався на адресу управління із заявами про здійснення перерахунку пенсії, враховуючи постійно зростаючий трудовий стаж, однак на розмір пенсії ці обставини ніяк не впливали.

Тому не погоджуючись із розміром виплачуваної пенсії, позивач звернувся за наданням правничої допомоги. Для з`ясування обставин, адвокат двічі звертався із адвокатським запитом щодо здійснення перерахунку пенсії позивачу.

На адвокатський запит від 03.05.2019 року відповіді надано не було.

На адвокатський запит від 02.07.2019 року, відповідачем надано відповідь від 09.07.2019 року № 3283/10-1-50/03-6, у якій зазначено, що позивачу відповідно до Постанови № 543 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 26.06.2019 року з 01.07.2019 році в разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії (крім пенсії за особливі заслуги перед Україною) в осіб, які отримують пенсію, призначену відповідно до Закону з урахуванням страхового стажу передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону, не досягає 2000 грн, таким особам надається доплата до пенсії в сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Таким чином загальний розмір пенсії позивача станом на 01.07.2019 року становить 2000 грн.

Щодо проведення всіх перерахунків зазначено, що пенсія та надбавки і підвищення до неї встановленні та виплачуються відповідно до норм чинного законодавства.

Таким чином, представник позивача, виявивши ряд порушень законодавства в ході нарахування/перерахування пенсії за віком, та врахувавши ряд невідповідності похідних даних для обчислення пенсії, з цих підстав звернулась до суду з даним адміністративним позовом в межах визначених чинним законодавством строках.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Суд, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Визначаючись стосовно тверджень представника позивача, що станом на 04.01.2011 року позивачу не було зараховано стаж навчання 8 м 25 д (період навчання встановлено відповідно до атестату № 4 від 05.09.1972 р, оскільки у позовній заяві в оскаржуваному періоді зроблена описка).

За приписами ч. 4 ст. 24 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон 1058-IV) періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено ст. 56 Закону № 1788-ХІІ, підпунктом "д" пункту 1 якого передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно п. 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

З наведених законодавчих норм слідує висновок, що до страхового стажу зараховується період навчання в училищах, за законодавством, що діяло раніше, який підтверджується відповідними дипломами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №554/3179/17 та від 28 лютого 2019 року у справі №359/369/17.

Як встановлено, позивач навчався в технічному училищі № 4, що підтверджується атестатом № 4 від 05.09.1972 року, термін навчання склав 8 р 25 д.

На момент призначення пенсії 13.01.2011 року, позивачем не було надано документів, які б підтвердили його стаж навчання у технічному училищі № 4, який склав 8 р 25 д, також спірний період не було відображено у трудовій книжці позивача.

Разом з тим, після звернення позивача 05.05.2011 року до управління із заявою про зарахування до загального трудового стажу періоду навчання, який було підтверджено копією атестату, відповідач розпорядженням від 05.05.2011 року включив до загального стажу роботи спірних 8 м 25 д. Однак лише з 05.05.2011 року, при цьому не здійснивши перерахунок пенсії з 13.01.2011 року.

Враховуючи, що управлінням при зарахуванні оскаржуваного періоду протиправно не було застосовано норми ст. 98 Закону України 1788, у якій зазначено, що перерахунок раніше призначеної пенсії здійснюється у разі якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії у зв`язку з введенням у дію цього Закону (про стаж роботи, заробіток, сімейний стан та інші), то пенсія знову перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців перед поданням додаткових документів і не раніше ніж з дня введення в дію цього Закону.

Із зазначеного слідує, що після подачі додаткових документів, які надавали право на подальше підвищення пенсії, пенсія позивача мала бути перерахована з 13.01.2011 року та, як наслідок, коефіцієнт страхового стажу позивача мав бути визначений на рівні 0.52.

Стосовно того, що при призначенні пенсії управління не врахувало коефіцієнт заробітної плати позивача для обчислення пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України 1058, якою визначено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою:

Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата (дохід) в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за календарний рік, що передує року звернення за призначенням пенсії.

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз + Кз + Кз + + Кз ); 1 2 3 n;

К - кількість місяців страхового стажу, за які розраховано коефіцієнти заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Згідно розпорядження від 13.01.2011 року для обчислення пенсії позивача, управлінням враховано лише середньомісячний заробіток (Зс), який визначено на рівні 1213,76 грн.

Застосовуючи наявну формулу стає зрозумілим, що управлінням не були враховані усі її складові, а саме (Кз) коефіцієнт заробітної плати (сума коефіцієнтів заробітної плати за кожний місяць за період, який увійшов в розрахунок, поділено на кількість місяців в цьому періоді, які є середнім показником) застосований не було, який складав 1.59659.

Який визначено на підставі формули передбаченої ч. 2 ст. 40 Закону України 1058 -IV та відображений у наявній в матеріалах справи довідці виданої ТОВ Гайсинське районне підприємство "Сільгосптехніка" від 20.12.2010 року за № 137, у якій вже визначено КЗ, згідно формули передбаченої ч. 2 ст. 40 ЗУ 1058.

Отже, як встановлено з розпорядження датованого від 13.01.2011 року про призначення пенсії індивідуальний коефіцієнт заробітної плати позивача управлінням враховано не було.

Також встановлено, що при нарахуванні пенсії позивачу, управлінням враховано середньомісячний заробіток, який визначено на рівні 1213,76.

Однак враховуючи норми ч. 1 ст. 40 Закону України № 1058, якими визначено, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року, незалежно від перерв, та за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року.

Так, перевіряючи показники середньої заробітної плати за останні три роки, що передують року призначення пенсії, які враховуються для обчислення пенсії позивачу, судом встановлено, що на одну застраховану особу у 2008 році показник середньомісячної заробітної плати становив 1573,99 грн; у 2009 році - 1650,43 грн; у 2010 році - 1982,63 грн (показники доступні на оційному сайті Пенсійного фонду України). Зазначені обставини є загальновідомими, тому згідно ч. 3 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню.

Таким чином, підсумовуючи середньомісячний заробіток (Зс) за попередні три роки та поділивши отриману суму на три, мав би становити 1735,68 грн, однак не так, як визначено управління в розпорядженні від 13.01.2011 року при призначенні пенсії ОСОБА_1 на рівні 1213,76. Що свідчить про те, що управлінням не вірно застосовано розмір середньомісячного заробітку при призначенні пенсії.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України 1058, передбачено, що за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більше ніж на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком.

Отже, враховуючи зазначене, та перевіряючи достовірність доплати за понаднормовий стаж, встановлено, що на момент призначення пенсії у позивача загальний стаж складав повних 38 років, тобто доплата мала б здійснюватись за 13 років понаднормової роботи. Застосовуючи елементарний розрахунок, наявних у розпорядженні про призначення пенсії відомостей (7,50 (1% від мінімальної пенсії по Україна станом на 2011 рік)*13 (роки понаднормового стажу) = 97,50 грн, однак в розпорядженні від 13.01.20211 року вирахувано суму 81,30 грн, що свідчить про не вірно нараховану суму доплати за понаднормовий стаж роботи.

Підсумовуючи зазначене, суд погоджується із твердженнями представника позивача, що управління на момент призначення пенсії позивачу мало б урахувати усі показники визначені відповідно до ст 40 Закону України 1058, із врахуванням коефіцієнту заробітної плати, який розраховується шляхом зіставлення щомісячного заробітку особи із щомісячною середньою заробітною платою в Україні за періоди, за які визначається заробіток для обчислення пенсії, та в результаті ділення суми цих коефіцієнтів заробітку на кількість місяців страхового стажу у цих періодах. Де Кз (коефіцієнт заробітної плати позивача) становить 1.59659 (який призначенні пенсії застосовано не було), Зс (середньомісячний заробіток за 60 місяців) становить 1735,68 (який було визначено у меншому розмірі). Також доплата за понаднормовий стаж у розмірі 13 років, визначена була у меншому розмірі ніж це передбачено.

Зазначене свідчить, що за 2011 рік позивачем недоотримано пенсію в зв`язку з її невірним нарахуванням управлінням Пенсійного фонду.

Відтак, на підставі не вірно нарахованої пенсії в 2011 році позивачем, як наслідок у 2012, 2013 роках також було недоотримано пенсію.

Стосовно твердження представника позивача, що у 2014 році управлінням не було здійснено позивачу перерахунок пенсії, так як останній продовжував працювати.

З даного приводу слід зазначити, що відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія перераховується з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії. А починаючи з 2018 року органи Пенсійного фонду щороку з 01 квітня без додаткового звернення особи провадять перерахунок пенсії тим особам, які на 01 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули право на проведення перерахунку, на більш вигідних умовах.

Враховуючи, що позивач із заявою про здійснення перерахунку пенсії звернувся на адресу управління лише 06.04.2015 року, на підставі якої було здійснено перерахунок пенсії позивача.

Аналізуючи здійснений перерахунок пенсії позивача, станом на 08.04.2015 року, чітко прослідковується недоплата за понаднормовий стаж роботи позивача, яка має здійснюватись в сумі 161,33 грн, а не так, як розраховано управлінням у розмірі 141,45 грн, а також у зв`язку із зменшенням середнього заробітку та не застосуванням індивідуального коефіцієнту заробітку, позивач знову ж таки недоотримав належну йому пенсію.

Така ж тенденція недоплати пенсії позивача, встановлена в 2016 році. У разі вірного нарахування пенсії у 2016 році розмір такої мав би, залишатися сталим до 01.10.2017 року.

11 жовтня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі - Закон 2148), яким внесено зміни до 29 законодавчих актів України. Збільшення розміру пенсії у кожного пенсіонера індивідуальне, оскільки визначається з урахуванням коефіцієнтів заробітку та страхового стажу. Доплату по проведеному перерахунку, якщо сума підвищення більша за 140 грн. пенсіонери отримали додатковими списками у жовтні поточного року. Пенсіонери, пенсія у яких збільшилась на суму до 140 грн. отримають відповідну доплату за жовтень у листопаді 2017 року разом із новим розміром пенсії. Закон 2148 передбачає перерахунок раніше призначених пенсій (осучаснення пенсій) з 01 жовтня 2017 року з використанням: - середньої заробітної плати за останні три роки (2014 - 2016) у розмірі 3764,40 грн. (останнє осучаснення пенсій проводилось у 2012 році із застосуванням середньої заробітної плати за 2007 рік у розмірі 1197,91 грн); - величини оцінки одного року страхового стажу для обчислення пенсій у розмірі 1%; - показника прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 01 грудня 2017 року (1373,00 грн.), збільшеного на 79 грн. тобто 1452,00 грн. (до 1 жовтня 2017 року зазначений прожитковий мінімум складав 1312,00 грн.). Пенсії за віком у мінімальному розмірі (для пенсій, призначених до 01.10.2011 - при стажі 20 років у жінок і 25 років у чоловіків та для призначених після 01.10.2011 - при стажі 30 років у жінок і 35 років у чоловіків) та осіб з інвалідністю встановлюється на рівні показника прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на 01.12.2017, збільшеного на 79 грн. (1452 грн.) (замість такого показника до 01.10.2017 -1312 грн.). Для осіб, які мають неповний страховий стаж гарантовано пенсійну виплату на рівні 1373,00 грн.

Так, з 01.10.2017 року пенсію позивачу перераховано згідно осучаснення за нормами ст. 27 закону України 1058, однак на дату здійснення перерахунку пенсії, загальний стаж роботи позивача, враховано на рівні 42 р 01 м 21 д (на підставі поданої заяви станом на 06.04.2015 року та підтверджуючої довідки від 01.04.2015 року виданої територіальним центром соціального обслуговування Гайсинського району Вінницької області), оскільки станом на 01.10.2017 року позивач із заявами про донарахування стажу роботи на адресу управління не звертався. Тому управління не мало підстав та належних підтверджуючих даних враховувати збільшений стаж роботи.

Разом з тим, за 2017 рік управлінням ОСОБА_1 було нараховано та виплачено пенсію та доплату за понаднормовий стаж у меншому розмірі ніж йому передбачено (відповідно до наявних в матеріалах пенсійної справи доказів), дані обставини свідчать, що позивач у 2017 році також недоотримав у належному розмірі пенсію та доплату за понаднормовий стаж.

Умови пенсійного забезпечення в 2018 році визначаються з урахуванням прийнятих Верховною Радою України минулого року законів України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 11.10.2017 №2148 (далі - Закон №2148) та "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 №2246-VIII.

Починаючи з 1 квітня 2018 року, щороку органи Пенсійного фонду проводитимуть автоматично (без додаткового звернення) зазначений перерахунок пенсії тим особам, які на 1 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули права на проведення перерахунку, тобто мають не менше 24 місяців страхового стажу. Зазначений перерахунок провадитиметься на найбільш вигідних для пенсіонера умовах, тобто з урахуванням стажу після призначення (перерахунку) пенсії, або з урахуванням стажу та заробітної плати після призначення (перерахунку) пенсії.

Таким чином, перерахунок пенсії позивача здійснено з 01.04.2018 року, однак на момент здійснення перерахунку загальний стаж роботи позивача складав 45 р 2 м 3 д, а не так, як визначило управління 44 р 11 м 29 д, відповідно при здійсненні перерахунку пенсії має бути застосовано коефіцієнт з урахуванням кратності 1 та із застосуванням середнього показника заробітної плати в Україні за 2016-2017 року 5377,90 грн та доплата за понаднормовий стаж 19 років.

Досліджуючи здійснений перерахунок пенсії позивача, суд встановив, що за 2018 рік позивачем також не було доотримано пенсію у належному йому розмірі пенсійних виплат.

У 2019 році Постановою КМУ від 26.06.2019 року № 543 "Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів", а саме збільшується до 2000 грн мінімальна пенсійна виплата для осіб, які отримують пенсію призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та мають страховий стаж не менше: чоловіки - 35 років, жінки - 30 років. Розмір якої станом на 01.07.2019 року з урахуванням передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, сум індексації інших доплат до пенсії не досягає 2000 грн встановлюється доплата до пенсії у сумі, що не вистачає до встановленого розміру.

Таким чином враховуючи, що пенсія позивача сягала 1693,26 грн, отже з 01.07.2019 року пенсія позивача мала б бути підвищена до 2000 грн. Однак отримувати у вказаному розмірі пенсію позивач почав лише з 01.11.2019 року, що в свою чергу свідчить про те, що у 2019 році позивач також недоотримав належну йому суму пенсії.

За 2020 рік перерахунок пенсії позивача здійснено не було за жодним з показників.

У цьому контексті суд вважає за необхідне звернути увагу, що Європейський суд з прав людини, зокрема у рішенні від 14.01.2011 у справі Щокін проти України, № 23759/03 та №37943/06 зазначає про "закон" та його критерії у контексті забезпечення захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права. Розуміється якість закону, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі Beyeler проти Італії, 28.05.2002, № 33202/96).

Відповідно до статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституційний суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності.

В рішенні ЄСПЛ у справі у справі Щокін проти України вказано, що в разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Підсумовуючи суд зазначає, що з моменту призначення пенсії 2011 року до 2020 року позивач недоотримав належні йому суми пенсії та доплати за понаднормовий стаж з вини пенсійного органу.

Таким чином, встановлений ч. 2 ст. 46 Закону України 1058, захист прав пенсіонерів, який в свою чергу передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи вищенаведені законодавчі норми, порушений майновий інтерес позивача, суд вважає обґрунтованими доводи, що головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області необхідно зобов`язати здійснити перерахунок пенсії позивача за період з 04.11.2011 року по 31.12.2020 року, з врахуванням стажу навчання з 10.01.1972 року по 09.09.1972 року (з моменту призначення пенсії), з врахуванням коефіцієнта заробітної плати (Кз), застосувати середньомісячний заробіток (Зс) згідно даним Пенсійного фонду України, здійснити перерахунок пенсії відповідно до ч. 4 ст. 42 ЗУ 1058.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача сплатити недонараховану суму пенсії за період з 04.01.2011 року по 31.12.2020 року.

Ізвстановлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що за час отримання пенсії з 2011 року відповідач допустив порушення прав позивача, не вчинивши дій, які передбачені нормами права, чим допустив протиправну бездіяльність та вчинив дії, які призвели до порушення вже існуючих прав позивача.

Способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень згідно з п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України є визнання її протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Відповідно до п. п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. 10 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи суд, серед іншого може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, зобов`язати вчинити дії.

У справі, що розглядається відповідач не має права вибору між двома варіантами правомірної поведінки, оскільки показники, які впливають на розрахунок розміру пенсії позивача встановлені під час розгляду справи та не мають альтернативи.

У зв`язку із зазначеним, суд вважає за необхідне, для повного захисту прав позивача, зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплатити недонараховану суму пенсії з 04.01.2011 року по 31.12.2020 року. Відтак дана позовна вимога також підлягає задоволенню, як похідна.

Відносно вимоги щодо зобов`язання відповідача сплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену частину пенсії за період з 04.01.2011 року по 31.12.2020 року, суд зазначає про таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За правилами статті 3 цього Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, положення зазначених статей Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Відповідно до статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно із пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Відтак, Закон № 2050-ІІІ пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.

Пункти 1, 2 цього Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли виплачений цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Статтею 46 Закону України 1058 що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Виходячи з вищенаведеного, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, статтею 55 Закон № 2262-XII та Порядком № 159 є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №522/5664/17, від 20.02.2018 у справі № 336/4675/17 і від 05.10.2018 у справі №162/787/16-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом у цьому рішенні задоволено позовні вимоги стосовно зобов`язання Пенсійного фонду здійснити перерахунок пенсії позивача за період з 04.11.2011 року по 31.12.2020 року із урахуванням періоду навчання (з моменту призначення пенсії), з урахуванням коефіцієнту заробітної плати та із застосуванням середньомісячного заробітку. Та, як наслідок зобов`язано сплатити недонараховану суму пенсії за вказаний період.

Отже, оскільки пенсія ще не була перерахована та не визначена сума, яку слід донарахувати та, яка підлягає виплаті. Тому, така вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

Окремо слід наголосити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Розподіл судових витрат здійснюється із застосуванням положень ч. 3 ст. 139 КАС України.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд враховує таке.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом положень статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 15.03.2019 по справі №826/7778/17.

У постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав договір про надання правової (правничої) допомоги від 17.01.2021 за № 9/21, квитанцію від 04.06.2021 року.

Відповідно до вказаної квитанції позивач сплатив за надані послуги 6500 грн.

Згідно з розрахунком суми витрат на правничу допомогу складає в сумі 6500 грн та пов`язує з такими послугами: - усна консультація з вивчення документів та їх правовий аналіз - 500 грн; - вивчення судової практики 3 год * 500 грн = 1500 грн; - складання позовної заяви та підготовка позовних матеріалів до суду - 4500 грн.

Отже, витрати позивача в розмірі 6500 грн на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та повністю доводяться належними і допустимим доказами.

Водночас обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

Однак такого зі сторони відповідача доведено не було.

Таким чином, враховуючи норми ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення КАС України, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3250 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з 04.01.2011 року по 31.12.2021 року з урахуванням періоду навчання з 10.01.1972 по 05.09.1972 року (з моменту призначення пенсії), з урахуванням коефіцієнту заробітної плати (Кз), застосувати середньомісячний заробіток (Зс) згідно даним Пенсійного фонду, здійснити перерахунок пенсії згідно ч. 4 ст 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжує працювати, з урахуванням не менше, як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплатити недонараховану суму пенсії ОСОБА_1 за період з 04.01.2011 року по 31.12.2020 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) 454 грн судового збору та 3250 грн витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович