Справа № 819/1827/17
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 819/1827/17

адміністративне провадження № К/9901/10704/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації (далі - Тернопільська ОДА), в якому просив: визнати протиправним і скасувати розпорядження голови Тернопільської ОДА від 22 вересня 2017 року №296-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді начальника управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської ОДА та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано розпорядження голови Тернопільської ОДА від 22 вересня 2017 року №296-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено позивача на посаді начальника управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської ОДА з 23 вересня 2017 року. Стягнуто з Тернопільської ОДА на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 вересня 2017 року по 11 січня 2018 року в розмірі 47917,50 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку з порушенням судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду судам необхідно було дослідити питання наявності у відповідача вакантних посад станом на момент звільнення позивача, які би могли бути запропоновані йому відповідно до його кваліфікації.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року, в позові відмовлено.

24 березня 2021 року ОСОБА_1 повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року. Заявник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позов. ОСОБА_1 зазначив, що судові рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин у справі і без урахування правового висновку Верховного Суду, висловленого у цій справі №819/1827/17 щодо обов`язку судів дослідити посади, що могли бути запропоновані йому відповідно до кваліфікації, згідно з витребуваними доказами.

Предметом спору є правомірність розпорядження про звільнення працівника з посади у зв`язку з ліквідацією юридичної особи.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, висловлені у цій справі №819/1827/17. Зокрема, заявник послався на те, що судами не було досліджене питання щодо наявності вакантних посад на день звільнення та не проаналізовано відповідних штатних розписів. Разом з тим, такі доводи мають оціночний характер, оскільки повторно вирішуючи спір, суди встановили, що перед звільненням ОСОБА_1 були запропоновані усі вакантні вакансії. Крім того, позивач мав право взяти участь у конкурсах на заміщення керівних вакантних посад, проте останній від усіх пропозицій відмовився. Заявник, посилаючись на висновки Верховного Суду, висловлені в інших справах №№819/1827/17, 821/3795/15-а, 826/12050/15, 826/19187/16, 826/6148/16, 821/595/16, 8047/35/88/14, 813/1715/16, 813/4461/17, 809/1145/17, також зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 5-1, частину другу статті 40, частини першу-третю статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, у наведених заявником прикладах справ, Верховний Суд висловив правову позицію щодо алгоритму дій роботодавця у правовідносинах, що виникають під час звільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. У цих спорах Верховний Суд, зокрема, указав, що власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював. Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що позивачу пропонувалися вакантні посади, проте останній від них відмовився, оскільки вважав, що вони не відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду. Доводи касаційної скарги також обґрунтовані незгодою з видом запропонованої ОСОБА_1 посади, яка є нерівнозначною, позивач вважає, що працевлаштування має бути саме на рівнозначну посаду. Твердження заявника про наявність у переліку посади директора департаменту агропромислового розвитку Тернопільської ОДА, яка на його думку, є рівнозначною його попередній посаді, а тому мала б бути йому запропонована, відхиляються Верховним Судом, оскільки такі висновки є суб`єктивними, мають оціночне судження і виражають власний погляд позивача на процедуру його працевлаштування.

Інші аргументи ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів у справі, зокрема, щодо наявності посад, які, на його думку, мали б були йому запропоновані, та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи те, що заявником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур