Справа № 640/4641/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року м. Київ № 640/4641/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТА ФОРС»

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТА ФОРС» (надалі - позивач), адреса: 08300, Київська область, місто Бориспіль, вулиця Київський Шлях, будинок 84 до Головного управління ДПС у Київській області (надалі - відповідач) адреса: 03151, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 5-А, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 26 листопада 2019 року.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок прийняття протиправного рішення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду адміністративної справи № 640/4641/20 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Васильченко І.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва судді Васильченко І.П. прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТА ФОРС» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, яка буде розглядатись в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року № 224 адміністративна справа № 640/4641/20 передана на повторний автоматичний розподіл між суддями у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Васильченко І.П.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду адміністративної справи № 640/4641/20 визначено суддю Клочкову Н.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва прийнято до провадження адміністративну справу № 640/4641/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТА ФОРС» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Надалі, представником позивача було подано клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

На підставі вказаного вище клопотання, судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки відповідача про порушення податкового законодавства ТОВ «НАФТА ФОРС» є хибними та не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення є незаконними та підлягають скасуванню.

Представник податкового органу в свою чергу заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову з підстав правомірності прийнятого податковим органом податкового повідомлення-рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75 у порядку пункту 76.3 статті 76 та статті 102 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями) зі змінами і доповненнями (далі - Кодекс) Головним державним ревізором-інспектором відділу податків і зборів з юридичних осіб Бориспільського управління Головного управління ДПС у Київській області Любченко Ксенією Олександрівною проведено перевірку даних, задекларованих у податковій декларації з податку на додану вартість за період серпень 2019 року платника товариство з обмеженою відповідальністю «НАФТА ФОРС» ().

Відповідно до Акту № 1180/10-36-51/42375702 від 07 листопада 2019 року камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість, за звітний (податковий) період - серпень - 2019 року встановлено декларування сум податкового кредиту в декларації з ПДВ за серпень 2019 року за рахунок тимчасових митних декларацій, на суму ПДВ у розмірі - 43 522 907,00 грн, в результаті чого занижене позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, яке сплачується до державного бюджету в розмірі 43 522 907,00 грн.

У зв`язку з викладеним вище уповноважена особа податкового органу прийшла до висновку про порушення платником ТОВ «НАФТА ФОРС» вимог пункту 198.2, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України.

Не погоджуючись з висновками уповноваженої особи податкового органу, зазначеними в Акті, представниками товариства були подані заперечення на Акт перевірки.

Згідно з пунктом 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та пунктом 58.1 статті 58, пункту 75.1.1. статті 75 у порядку статті 76, статті 102 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 54 433 633,75 грн (у тому числі 10 880 726,75 грн - штрафні санкції).

Надалі, не погоджуючись з висновками уповноважених осіб податкового органу та рішенням прийнятим на підставі висновків викладених у Акті перевірки, ТОВ «НАФТА ФОРС» було оскаржено в адміністративному порядку податкове повідомлення-рішення від 26 листопада 2019 року № до Державної податкової служби України.

Рішенням ДПС України «Про результати розгляду скарги ТОВ «НАФТА ФОРС»» від 07 лютого 2020 року № 4809/6/99-00-08-05-02-06 контролюючим органом скарга залишена без задоволення.

Не погоджуючись з викладеними вище обставинами та рішенням податкового органу, позивачем було подано даний адміністративний позов до суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Представник позивача зазначив, згідно з пунктами 200.1-200.2, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За твердженнями представника позивача, аргументи податкового органу про те, що подання тимчасових митних декларацій не є підставою для нарахування податкового кредиту є безпідставними, оскільки регламентоване митним законодавством поняття митної декларації охоплює, зокрема, й тимчасову митну декларацію, а у свою чергу наведені норми податкового законодавства не містять імперативних приписів саме щодо неможливості включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених на підставі тимчасової митної декларації.

На переконання представника позивача, при ввезенні товарів на митну територію України платник податків може формувати податковий кредит на підставі тимчасової митної декларації за умови сплати суми податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 Податкового кодексу України.

Керуючись викладеним вище представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги адміністративного позову та скасувати протиправне податкове повідомлення-рішення.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню, і посилається на те, що тимчасова або неповна декларація не є завершальним документом, її подання не є фактом завершення декларування, а передбачає лише спрощений випуск товарів у вільний обіг. Таке спрощення покладає на декларанта обов`язок протягом 30 днів з дня випуску товарів у вільний обіг подання митної декларації, заповненої у звичайному порядку, тим самим забезпечується завершеність процедури декларування. Прийняття митним органом такої декларації і є завершальним фактом правовідносин митного оформлення.

Наведене дає підстави для висновку, що після подання тимчасової митної декларації можливі зміни щодо зазначених у ній відомостей, зокрема й вартості ввезеного на митну територію товару, що є базою оподаткування ПДВ, остаточні ж відомості про такі товари будуть міститись у митній декларації заповненій у звичайному порядку. Тому у разі випуску товарів у вільний обіг у спрощеному порядку з поданням платником тимчасової митної декларації суми ПДВ відносяться до податкового кредиту на підставі поданої платником та прийнятої митним органом митної декларації, заповненої у звичайному порядку з установленим обсягом даних, яка підтверджує завершення декларування ввезеного на митну територію товару (за умови дотримання інших вимог щодо формування податкового кредиту.).

Таким чином, на переконання представника податкового органу, при здійсненні операцій із ввезення товарів на митну територію України формування податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі тимчасових митних декларацій не відбувається, а здійснюється за умови належним чином оформленої митної декларації.

За таких обставин, контролюючий орган просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з викладеними представником податкового органу аргументами та доводами у відзиві на позовну заяву, представником позивача було подано відповідь на відзив в якій останній зазначає, що поняття «митна декларація» є загальним терміном, який включає в себе всі різновиди митних декларацій, зокрема, і тимчасову митну декларацію (митне законодавство не наводить окремого визначення тимчасової митної декларації).

Представник позивача звертає увагу, що при оформленні тимчасової митної декларації податки і збори за заявленою в ній імпортною операцією сплачуються в загальному порядку і в повному обсязі. Відстрочення сплати податків і зборів до оформлення додаткової декларації не передбачене.

За твердженнями представника позивача, по суті тимчасова митна декларація це повноцінна митна декларація, яка вже після завершення її оформлення надає право на випуск товару у вільний обіг. Тобто підприємство має право на власний розсуд використати чи реалізувати ввезений товар.

Керуючись викладеним вище представник позивача зазначив, що платники ПДВ мають право на включення до складу податкового кредиту суми ПДВ, які були сплачені ними при ввезенні товарів на митну територію України, за умов якщо платником сплачено повну суму ПДВ щодо ввезених на митну територію України товарів, оформлено митну декларацію у відповідності до вимог чинного законодавства України, яка підтверджує сплату ПДВ.

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача з боку відповідача.

НОРМИ ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України; Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, у відповідних редакціях; Митним кодексом України від 13 березня 2012 року № 4498-V1 зі змінами та доповненнями, у відповідних редакціях, що діяли на момент спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

В силу норми підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання, набувають статусу податкового боргу.

Відповідно до підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового Кодексу України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового Кодексу України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового Кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України із змінами та доповненнями датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником товарів/послуг;

З матеріалів справи судом було встановлено, що під час камеральної перевірки було встановлено включення скаржником у розд. 2 Податковий кредит «ввезені на митну територію України товари, необоротні активи за основною ставкою», р. 11.1 у декларації з ПДВ за серпень 2019 рік суму ПДВ сплачену за тимчасовими митними деклараціями на суму 43 522 907,00 грн (згідно додатку № 1 до акту перевірки).

Відповідно до пункту 187.8 статті 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг: дата отримання платником податку товарів/послуг.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 Податкового кодексу України, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в ЄРПН.

У разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку (пункт 201.12 статті 201 Податкового кодексу України).

Частиною 1 статті 248 Митного кодексу України визначено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Згідно з частиною 5 статті 255 Митного кодексу України, митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у т.ч. за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та ТТН у разі їх подання на паперовому носії.

Відповідно до пункту 16 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, митна декларація на паперовому носії вважається оформленою за наявності на всіх її аркушах відбитка особистої номерної печатки посадової особи митного органу, яка завершила митне оформлення.

Згідно частини 1 статті 260 Митного кодексу України встановлено, що у випадках якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати органу доходів і зборів тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов`язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації.

Водночас, частиною 1 статті 261 Митного кодексу України встановлено, що у разі подання відповідно до статей 259 і 260 цього Кодексу попередньої, тимчасової або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати органу доходів і зборів додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку, що тимчасова або неповна декларація не може вважатись завершальним документом, її подання не є фактом завершення декларування, а передбачає лише спрощений випуск товарів у вільний обіг.

При цьому, суд зауважує, що таке спрощення покладає на декларанта обов`язок протягом 30 днів з дня випуску товарів у вільний обіг подання митної декларації, заповненої у звичайному порядку, тим самим забезпечується завершеність процедури декларування. А вже, прийняття митним органом такої декларації і є завершальним фактом правовідносин митного оформлений.

Наведене дає підстави для висновку, що після подання тимчасової митної декларації можливі зміни щодо зазначених у ній відомостей, зокрема й вартості ввезеного на митну територію товару, що є базою оподаткування ПДВ, а остаточні ж відомості про такі товари будуть міститись у митній декларації заповненій у звичайному порядку.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на висновки Верховного Суду у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 826/5939/16, в якій Верховний Суд зазначив «Оскільки тимчасова або неповна декларація не є завершальним документом, її подання не є фактом завершення декларування, а передбачає лише спрощений порядок випуску товарів у вільний обіг. Таке спрощення покладає на декларанта обов`язок протягом 30 днів з дня випуску товарів у вільний обіг подання митної декларації, заповненої у звичайному порядку, тим самим забезпечується завершеність процедури декларування. Прийняття митним органом такої декларації і є завершальним юридичним фактом правовідносин митного оформлення.

Таким чином після подання тимчасової митної декларації можливі зміни щодо зазначених у ній відомостей, зокрема, й вартості ввезеного на митну територію товару, що є базою оподаткування податку на додану вартість, остаточні ж відомості про такі товари будуть міститись у митній декларації, заповненій у звичайному порядку. Тому у разі випуску товарів у вільний обіг у спрощеному порядку з поданням платником тимчасової митної декларації суми податку на додану вартість відносяться до податкового кредиту на підставі поданої платником та прийнятої митним органом митної декларації, заповненої у звичайному порядку з установленим обсягом даних, яка підтверджує завершення декларування ввезеного на митну територію товару (за умови дотримання інших вимог щодо формування податкового кредиту)».

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 2а-1908/12/1370, від 22 травня 2020 року у справ № 817/743/16.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням встановлених вище судом обставин та виходячи з аналізу викладених вище норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що при здійсненні операцій із ввезення товарів на митну територію України формування податкового кредиту з ПДВ на підставі тимчасових митних декларацій не відбувається, а здійснюється за умови належним чином оформленої митної декларації у звичайному порядку відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на лист Міністерства фінансів України від 14 січня 2020 року № 11310-08-5/1004, в якому Міністерством фінансів України зазначено, що «до податкового кредиту з податку на додану вартість відносяться суми податку, які сплачені при здійсненні операцій із ввезення товарів на митну територію України, на підставі тимчасових митних декларацій, оформлених відповідно до вимог законодавства», оскільки у розумінні статті 117 Конституції України, яка встановлює, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації у встановленому законом порядку, листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовим актом, а значить, не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

В свою чергу, з урахуванням викладеного вище та встановлених під час розгляду обставин, суд погоджується з доводами представника податкового органу, про те, що після подання тимчасової митної декларації можливі зміни щодо зазначених у ній відомостей, зокрема й вартості ввезеного на митну територію товару, що є базою оподаткування ПДВ, остаточні ж відомості про такі товари будуть міститись у митній декларації заповненій у звичайному порядку. Тому у разі випуску товарів у вільний обіг у спрощеному порядку з поданням платником тимчасової митної декларації суми ПДВ відносяться до податкового кредиту на підставі поданої платником та прийнятої митним органом митної декларації, заповненої у звичайному порядку з установленим обсягом даних, яка підтверджує завершення декларування ввезеного на митну територію товару (за умови дотримання інших вимог щодо формування податкового кредиту.)

Керуючись викладеним вище у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та про правомірність висновків уповноважених осіб податкового органу, що дає підстави суду для висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог адміністративного позову.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТА ФОРС» відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова