Справа № 640/20549/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м. Київ № 640/20549/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Чудак О.М., суддів Донця В.А., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., представника відповідача Меньшикової О.Я., у відсутність позивача, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними,

установив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив визнати дії відповідача щодо незабезпечення позивача виробами медичного призначення (медичними масками) на період встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину з метою захисту від гострої респіраторної хвороби СOVID-19, - протиправними, незаконними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до відповідача з приводу забезпечення його виробами медичного призначення (медичними масками) на весь період карантину по нормам Міністерства охорони здоров`я України, проте отримав від Київської міської ради лист з відмовою у задоволенні такої заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 18-25) представник Кабінету Міністрів України вказує на відсутність порушеного права позивача, а також те, що відповідач не зобов`язаний безкоштовно надавати засоби індивідуального захисту, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні учасники підтримали свої письмові позиції.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з заявою від 16.07.2020 (т. 1 а.с. 4), в якій просив, з посиланням на норми Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», безкоштовно забезпечити його виробами медичного призначення (медичними масками) на весь період карантину по нормам Міністерства охорони здоров`я України.

Листом від 10.08.2020 №061-Д-5838/2-2029/08.02 (т. 1 а.с. 5) Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив позивачу, що ним, на виконання доручення від 20.07.2020 №Д-5838/2 та від 22.07.2020 №Д-5838/3 заступника голови Київської міської державної адміністрації опрацьовані звернення ОСОБА_1 , що надійшли голові Київської міської державної адміністрації від 20.07.2020 №Д-5838/2, Кабінету Міністрів України від 20.07.2020 №-Д-012968/26 щодо безкоштовного забезпечення ОСОБА_1 одноразовими масками на весь період карантину, спричиненого коронавірусом.

Забезпечення громадян засобами індивідуального захисту перебуває поза компетенцією Департаменту охорони здоров`я, відповідно видатки на забезпечення мешканців міста Києва засобами індивідуального захисту Департаментом охорони здоров`я не передбачено.

Вважаючи протиправними дії відповідача стосовно незабезпечення позивача виробами медичного призначення (медичними масками) на період встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину з метою захисту від гострої респіраторної хвороби СOVID-19, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, згідно з статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 26.06.2018 у справі № 802/1064/17-а, від 03.07.2018 у справі № 826/16634/16, від 12.09.2019 у справі № 826/18573/14 (адміністративні провадження № К/9901/8152/18, № К/9901/8155/18), від 31.10.2019 у справі № 826/4802/17 (адміністративне провадження № К/9901/17913/18), від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18).

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 802/2678/15-а (провадження № К/9901/1141/18), 03.08.2018 у справі № 808/967/17 (адміністративне провадження № К/9901/992/17), від 28.02.2019 у справі № 683/182/17 (провадження № К/9901/21182/18), від 24.04.2019 у справі № 803/1184/17 (адміністративне провадження № К/9901/29206/18, № К/9901/26536/18).

Отже, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Інакше кажучи, наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Слід також відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Так, аналіз позовної заяви вказує на те, що позивач не тільки не навів жодного правового обґрунтування порушення відповідачем його прав, а і не зазначив якими нормами передбачено здійснення забезпечення Кабінетом Міністрів України громадян пільгових категорій безкоштовними виробами медичного призначення (медичними масками) на період встановленого карантину.

Аналіз матеріалів справи свідчить також про те, що позивач не надав суду жодних належних в розумінні статті 72 КАС України доказів на підтвердження того, що діями відповідача порушені його права, свободи та інтереси в сфері публічно-правових відносин.

Натомість, як слідує зі змісту позовної заяви, спір між позивачем та відповідачем виник внаслідок незабезпечення позивача безкоштовно виробами медичного призначення (медичними масками) на період встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину з метою захисту від гострої респіраторної хвороби СOVID-19.

За змістом статті 5 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку посилається позивач, органи місцевого самоврядування у сфері захисту населення від інфекційних хвороб, зокрема, забезпечують відповідно до законодавства громадян пільгових категорій лікарськими засобами та виробами медичного призначення для лікування і профілактики інфекційних хвороб.

Статтею 8 цього Закону, на яку також посилається позивача, передбачено фінансування профілактичних і протиепідемічних заходів та лікування хворих на інфекційні хвороби.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради (частини 3 та 4 статті 140 Конституції України).

З огляду на те, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та, відповідно, не відноситься до органів місцевого самоврядування, до його компетенції не віднесено вирішення питань забезпечення відповідно до законодавства громадян пільгових категорій лікарськими засобами та виробами медичного призначення для лікування і профілактики інфекційних хвороб.

За таких умов, суд дійшов висновку, що відповідач у рамках публічно-правових відносин з позивачем не порушував його права, оскільки у відповідача відсутня компетенція щодо забезпечення громадян пільгових категорій виробами медичного призначення, у тому числі засобами індивідуального захисту, для лікування і профілактики інфекційних хвороб.

Враховуючи викладене у сукупності, суд не вбачає належних правових підстав для визнання дій відповідача щодо незабезпечення позивача виробами медичного призначення (медичними масками) на період встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину з метою захисту від гострої респіраторної хвороби СOVID-19 протиправними, незаконними.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Доказів понесення відповідачем витрат суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: відсутній).

Повний текст рішення складено 15.04.2021.

Головуючий суддя О.М. Чудак

Суддя: В.А. Донець

Суддя: Т.І. Шейко