Справа № 640/17415/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України, третя особа: Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання протиправними постанови та рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач 2, ФГВФО) та Національного банку України (далі - відповідач 3, НБУ), в якому просив:

1) визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2016 року №961;

2) визнати протиправним та скасувати рішення правління Національного банку України від 18 грудня 2016 року №498-рш/БТ;

3) визнати протиправним та скасувати рішення правління Національного банку України від 18 грудня 2016 року №499-рш/БТ;

4) визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 грудня 2016 року №2860;

5) визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 грудня 2016 року №2893.

В позовній заяві позивач зазначив, що звертається з вимогами про оскарження актів і рішень відповідачів поза межами строку, встановленого ч. 2 статті 266-1 КАС України, та просив визнати причини пропуску такого строку поважними і поновити строк звернення до суду.

Поважність причин пропуску строку, встановленого ч. 2 статті 266-1 КАС України, позивач обґрунтовував тим, що, за його переконанням, порушення таких строків є наслідком набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" №590-ІХ від 13 травня 2020 року (далі - Закон №590-ІХ). При цьому, оскаржувані позивачем акти і рішення віднесені до банківської таємниці та не підлягали опублікуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року даний адміністративний позов було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

При цьому Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що наявні в справі докази підтверджують, що тексти актів та рішень, вимоги про скасування яких заявлено позивачем у даній справі, містяться у господарській справі № 910/6550/18, з матеріалами якої позивач ознайомився 20 липня 2018 року, при цьому постанова Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2016 року №961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" опублікована в газеті "Урядовий кур`єр" 19 грудня 2016 року. Отже, 20 липня 2018 року позивач знав про те порушення своїх прав, свобод чи інтересів, про яке йдеться у позовній заяві, та мав звернутись до адміністративного суду у шестимісячний строк в порядку, передбаченому частиною другою статті 122 КАС України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт вказав, що постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції невірно надав оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, помилково дійшов до висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що пропуск строку є прямим наслідком зворотної дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» в часі та розповсюдження його вимог на правовідносини, які виникли та діяли до прийняття вказаного закону; оскаржувані індивідуальні акти НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб віднесені до банківської таємниці та офіційному оприлюдненню не підлягали, що свідчить про відсутність підстав для застосування ч.2 статті 266-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" подали відзиви на апеляційну скаргу, де зазначили, що судом першої інстанції вірно встановлено факт пропуску позивачем строку звернення з вимогами, заявленими у позивній заяві, до адміністративного суду та відсутність підстав для задоволення клопотання про визнання причин пропуску поважними та поновлення строку звернення до суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 04 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/17415/20 в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 12 жовтня 2020 року; в підготовчому засіданні 12 жовтня 2020 року оголошено перерву до 25 січня 2021 року.

Від Кабінету Міністрів України та Національного банку України надійшли клопотання, в яких відповідачі просили залишити позовну заяву без розгляду на підставі п.8 ч.1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів наголошує, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. Тобто, строк повинен бути пропущений виключно з поважних причин.

Колегія суддів зауважує, що момент порушеного права ставиться в залежність від того, коли саме особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як підтверджується матеріалами справи, в Господарському суді міста Києва перебуває на розгляді справа №910/6550/18, обґрунтовуючи позовні вимоги у якій на сторінках 6, 7 позовної заяви справи №910/6550/18, датованої 22 травня 2018 року, ОСОБА_1 зазначив, що продаж акцій ПАТ КБ «Приватбанк» було здійснено на підставі Постанови КМУ від 18 грудня 2016 року № 961, ухваленої в порядку статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте відповідачами не було дотримано процедуру та вимоги вказаної статті, що призвело до незаконної експропріації майна позивача на користь держави. Постанову Правління НБУ від 18 грудня 2016 року № 498-рш/БТ, якою ПАТКБ «Приватбанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та підстави віднесення банку до такої категорії Національним банком не оприлюднено. Пропозиція НБУ щодо виведення банка з ринку за участі держави шляхом викупу акцій також віднесена до банківської таємниці. З огляду на конфіденційний характер вказаної інформації позивач був позбавлений можливості своєчасно оскаржити рішення НБУ, які напряму стосувались його прав як власника акцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та отримати ефективний захист своїх законних інтересів як власника корпоративних прав банку. Дії НБУ суперечать статті 1 Протоколу № 1 та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Слід зазначити, що справа № 910/6550/18 сформована за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, АТ КБ "ПриватБанк", Кабінету Міністрів України про визнання недійсним договору № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року в частині продажу на користь держави в особі Міністерства фінансів України акцій Банку та зобов`язання вчинити дії.

В рамках справи №910/6550/18 ухвалою Господарського суду міста Києва від 29 травня 2018 року судом задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування від НБУ копії Рішення № 498-рш/БТ та Рішення № 499-рш/БТ.

На виконання вимог вказаної ухвали, 19 червня 2018 року НБУ долучено до матеріалів справи №910/6550/18 копії Рішення № 498-рш/БТ та Рішення №499-рш/БТ.

При цьому, як підтверджено матеріалами справи, представник ОСОБА_1 22 червня 2018 року та 20 липня 2018 року ознайомлювався з матеріалам справи №910/6550/18.

Наведене підтверджує, що ОСОБА_1 дізнався про підстави прийняття Національним банком Рішень № 498-рш/БТ та 499-рш/БТ з моменту ознайомлення ОСОБА_1 з повними текстами зазначених рішень - 22 червня 2018 року та 20 липня 2018 року.

Отже, ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Окружного адміністративного суду у справі №640/17415/20 поза межами шестимісячного строку, встановленого законодавцем для звернення до адміністративного суду.

Слід зазначити, що у позовній заяві заявлені вимоги про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень.

Підвідомчість суду адміністративної юрисдикції вимог про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, а також шестимісячний строк для звернення з такими вимогами до суду визначені загальними нормами КАС України, які в цій частині не змінювалися законодавцем у період з червня 2018 року по день звернення ОСОБА_1 з позовом у даній справі.

Положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» №590-ІХ, який набрав чинності 23 травня 2020 року та яким внесені зміни до законодавчих актів України, які стосуються механізмів регулювання банківської діяльності, жодним чином не змінюють положень законодавства України щодо підвідомчості суду адміністративної юрисдикції вимог про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень.

Твердження позивача про те, що пропуск строку є прямим наслідком зворотної дії в часі Закону №590-ІХ, оскільки саме з часу набрання ним законної сили, за переконанням ОСОБА_1 , у останнього виникло право звернутись до адміністративного суду з відповідними вимогами щодо оскарження актів та рішень Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Кабінету Міністрів України спростовуються положеннями ст.ст. 5, 19 та 122 КАС України.

При цьому, Законом № 590-ІХ було доповнено КАС України статтею 266-1, тобто спеціальною нормою, яка регламентує особливості провадження у справах щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та рішень Кабінету Міністрів України стосовно виведення банків з ринку.

Так, ч.2 статті 266-1 КАС України передбачено, що позовна заява про оскарження індивідуального акта/рішення подається до суду протягом трьох місяців з дня оприлюднення такого акта/рішення в порядку, визначеному законом. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Однак, доповнення КАС України статтею 266-1 жодним чином не перешкоджало ОСОБА_1 звернутись з відповідними вимогами до адміністративного суду щодо оскарження відповідних рішень за загальним нормами КАС України, що регулюють порядок оскарження рішень суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, відповідно положень статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Положення КАС України, чинні на момент прийняття оскаржуваних у даній справі рішень суб`єктів владних повноважень, жодним чином не обмежували позивача звернутись до адміністративного суду з відповідним позовом, використовуючи встановлений законодавством України порядок оскарження рішень суб`єктів владних повноважень.

Крім того, судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин положення статті 266-1 України, зокрема, в частині регулювання строків позовної давності.

Як вбачається з тексту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції керувався загальними нормами КАС України щодо строків звернення до суду з адміністративним позовом, які були чинні і на час прийняття оскаржуваних у даній справі рішень суб`єктів владних повноважень.

Отже, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом не є тими причинами, які об`єктивно перешкоджали звернутись позивачу до адміністративного суду з позовом, а у даній справі відсутні будь-які докази, які б підтверджували неможливість позивача протягом двох років оскаржити рішення відповідачів.

У свою чергу, байдужість до своїх прав та інтересів не підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду.

З огляду на наведене, доводи позивача не підтверджують обставин неможливості вчасного подання позовної заяви, не є обставинами непереборної сили, не свідчать про наявність об`єктивних причин, які істотно перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду, а тому оцінюються судом критично.

Слід зазначити, що ЄСПЛ у рішенні від 18 листопада 2010 року по справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року по справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Тобто, застосування судами наслідків пропуску строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Згідно п.8 ч.1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність залишення без розгляду позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Отже при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 312, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст рішення виготовлено 14 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев