Справа № 420/5925/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5925/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, вирішив адміністративний позов задовольнити

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 213-20 від 09.06.2020, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач вважає, що рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач не може повернутись до країни свої громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства та військових дій.

Позивач вважає, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

У письмових поясненнях по справі представник позивача зауважує, що посилання відповідача на те, що позивач не одразу звернулась із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (прибула на територію України 03.10.2018, звернулась 29.11.2018) не є безумовною підставою для визнання її заяви необґрунтованою.

Основною причиною неможливості повернення позивача до країни походження є побоювання стати жертвою невибіркового насильства через нестабільну ситуацію в Афганістані, а також погрози з боки терористичної організації «Талібан» через діяльність її батька, який мав звання полковника поліції, та діяльності матері директора школи та громадської активістки у сфері захисту прав жінок.

Представник позивача зазначив, що відповідач ігнорує позиції УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Афганістан, незважаючи на те, що зазначені позиції УВКБ є достовірними та загальновизнаним джерелом інформації щодо ситуації у Сирії. Такі дії відповідача призвели до прийняття неправомірного та необґрунтованого рішення.

(б) Позиція відповідача

17.08.2020 відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов в якому не визнає адміністративний позов та вважає, що співробітники міграційної служби провели аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановили, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач зазначає, що позивач не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково повідомляє, що позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Позивач звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише 29.11.2018, через 1 місяць та 26 днів після потрапляння на територію України, чим порушила вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідач зазначає, що позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на неї у випадку повернення на Батьківщину. За матеріалами особової справи позивача відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у неї або її родичів проблем з представниками державних органів влади країни громадянської належності, відсутнє порушення прав її близьких родичів в Афганістані, фізичне насильство на території країни громадянської належності до особи, її матері, братів або сестер ніколи не застосовувались.

Відповідач зауважив, що за час свого проживання в Афганістані позивач жодних труднощів не зазнавала, існування загрози її життю зі сторони представників «Талібану» вважається недоведеним та не приймається ДМС України, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

13.07.2020 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив судове засідання на 21.09.2020 о 10 год. 30 хв.

13.07.2020 суд ухвалою витребував у Державної міграційної служби України належним чином завірені копії матеріали особової справи ОСОБА_1 .

21.09.2020 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи, призначив наступне засідання на 09.11.2020 об 11 год. 00 хв.

09.11.2020 суд ухвалою зупинив провадження по справі та призначив наступне судове засідання на 07.12.2020 о 10 год. 20 хв.

07.12.2020 суд протокольною ухвалою продовжив строк зупинення провадження по справі до 08.02.2021 о 10 год. 00 хв.

08.02.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 24.03.2021 об 11 год. 30 хв.

24.03.2021 суд продовжив розгляд справи в поряду письмового провадження по справі відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України.

IV. Обставини, встановлені судом

Позивач є громадянкою Афганістану, що підтверджується паспортним документом номеру НОМЕР_1 , виданий 02.08.2016 (дійсний до 02.08.2021)

26.09.2018 позивач (разом з матір`ю) легально вибула з Афганістану до Таджикистану на автомобілі, на підставі паспортного документу та візи типу К.

На території Таджикистану позивач перебувала протягом тижня, за наданням міжнародного захисту не зверталась.

02.10.2018 позивач вибула з Таджикистану авіарейсом Душанбе-Стамбул-Одеса.

03.10.2018 позивач потрапила до України на підставі паспортного документу та візи типу С, контрольно-пропускний пункт: міжнародний аеропорт м. Одеса.

29.11.2018 позивач звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

19.12.2018 позивач отримала Повідомлення № 5/1-807 від 14.12.2018 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 240 від 14.12.2018, у відповідності з яким на підставі п. 6. Ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржила рішення в судовому порядку. 05.02.2019 Одеський окружний адміністративний суд адміністративний позов позивач задовольнив (справа № 420/6629/18) та зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 26.04.2019 Одеський апеляційний адміністративний суд залишив в силі рішення суду першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не дослідив всіх обставин справи, які стали підставою для звернення позивача, а висновок не містить достатніх та переконливих обґрунтувань того, що заява позивача є очевидно необґрунтованою.

Відповідач рішенням від 09.06.2020 № 213-20 відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.07.2020 позивач отримала повідомлення № 120 від 23.06.2020 від Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Співробітники міграційної служби провели аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основною причиною неможливості добровільного повернення до країни громадянського походження вказано побоювання зазнати розправи з боку представників «Талібану» через службу батька у правоохоронних органах Афганістану та внаслідок викладацької діяльності її матері.

Позивач стверджує, що її батько був військовим, працював у поліцейському відділку пров. Баглан, м. Пулі Хумрі, мав звання полковника, матір обіймала посаду директора навчального закладу м. Кабул. Наслідками від таких працевлаштувань батьків стали переслідування з боку представників радикального руху «Талібан», які починаючи з 2005 року погрожували її батькам та братам, мінували та обстрілювали транспортні засоби родини позивача.

У 2014 році поблизу родового будинку позивача відбувся вибух, зазначене стало причиною переїзду родини до м. Кабул. У квітні 2018 року, в результаті чергового нападу з боку угрупування «Талібан», отримавши кульові поранення, загинув батько позивача. Після смерті батька, її матір та брати продовжували отримувати погрози від членів згаданого угрупування, наведене стало причиною виїзду позивачки з країни громадянської належності.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту встановлений у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 цього Закону: «Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань».

Згідно з п.8 цієї частини: «Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті».

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючи), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Перевіряючи законність рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 213-20 від 09.06.2020 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідач повинен був з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також по суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються такі фактори, які мають досліджуватись при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародних захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

Суд, дослідивши матеріали, наявні у справі, дійшов висновку, що позивач належним чином обґрунтувала заяву про набуття міжнародного захисту на наявність ознак, передбачених п. 1, 13, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження відповідача, що позивач не надала документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Афганістану, а також, що під час проведення співбесід позивач не надала конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Афганістану не є такими, що підтверджують відсутність небезпеки для позивача.

Відповідач зазначає, що позивач особисто не зазнавала переслідувань або погроз зі сторони будь-кого під час свого перебування в Афганістані, перешкоди пересуванню по Кабулу після смерті батька були відсутні, а також, наявні розбіжності у твердженнях позивача стосовно фактів, наданих нею щодо свого батька. Відповідно до клопотання, батько позивача загинув від дій Талібів через те, що працював у Міністерстві оборони Афганістану та мав звання генерала (а.с. 73), однак під час анкетування 04.12.2018, з протоколу співбесіди від 11.12.2018 вбачається, що батько позивача служив у поліції у званні полковника, детальною інформацією стосовно військового минулого та обставин зміни місця роботи батька позивач не володіє (а.с.130).

Суд, враховуючи обставини, зауважує, що позивач не могла повною мірою встановити відомості щодо роботи батька, оскільки, за словами позивача військова кар`єра батька будувалась у період, коли він був ще молодим, а отже у час, коли позивач була ще дитиною.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від заявника, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Щодо побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до п. 43 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, такі побоювання не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, рідними та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Відповідач, також, зазначає, що існування загрози життю позивача зі сторони представників «Талібану» вважається недоведеним та не приймається ДМС України, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації. Однак, відповідно до протоколу співбесіди від 11.12.2018 (а.с.130), позивач відповіла, що представники «Талібану» взяли на себе відповідальність за вбивство батька, надалі позивач підтвердила зазначену інформацію під час співбесіди 14.12.2018, що зафіксовано у протоколі співбесіди (а.с.137). Позивач знайшла статтю на ОСОБА_2 , зміст якої: в результаті конфлікту між державою та талібаном в районі Келагай міста Пулі-Хумрі був вбитий один з офіцерів поліції ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, суд робить висновок, що відповідач не взяв до уваги інформацію по країні походження позивача в повному обсязі.

З вищенаведеної інформації щодо країни походження суд зазначає, що в Афганістані та в м. Кабул, де проживає позивач, як на момент розгляду заяви про захист та прийняття оскаржуваного рішення відповідачем, так і на теперішній час є небезпечною, зокрема для перебування позивача та членів її сім`ї. Отже висновок відповідача щодо безпечності ситуації у м. Кабулі є необґрунтованим та спростовується інформацією по країні походження. Зокрема: «В Афганістані вбитий співробітник ООН, Генеральний секретар вимагає знайти винних» ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , джерело: ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , джерело: ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , джерело: ІНФОРМАЦІЯ_5 » (27.10.2020, джерело: ІНФОРМАЦІЯ_5

Відповідач у відзиві на позовну заяву навів низку прикладів, що підтверджують позитивну тенденцію становлення миру на території Афганістану, зокрема, що на думку шведського агентства з міграції та судових інстанцій Нідерландів, більшість районів Афганістану залишаються достатньо стабільними та кожне конкретне звернення з приводу надання захисту повинно бути розглянуте окремо. Однак, на території Кабулу й надалі здійснюються терористичні акти та, в цілому, перебування на цій території не є безпечним.

У Керівництві УВКБ ООН з оцінки потреб в міжнародному захисті осіб, що шукають притулок, з Афганістану (30.08.2018) зазначається, що цивільні особи-співробітники поліції (в т.ч. співробітнки АНП та АМП) та колишні співробітники АНСОБ Силові структури Афганістану, зокрема, співробітники Афганської національної поліції (АНП), наразі залишаються об`єктами цілеспрямованих кампаній. Співробітники Афганської місцевої поліції також часто піддаються нападам. Оскільки співробітники АМП часто знаходяться в більш неспокійних районах, оцінка показує, що відсоток втрат серед них значно вищий, ніж серед інших співробітників АНСОБ. І співробітники АМП, і співробітники АНП піддаються нападам як у службовий час, так і в позаслужбовий…Здійснюються напади на членів сімей осіб, пов`язаних з урядом та міжнародним співтовариством, або такими, що вважаються підтримуючими уряд та міжнародне співтовариство, у якості акта відплати або з причини «винуватості в співучасті». Зокрема, родичі, у тому числі жінки та діти урядових посадовців та членів АНСОБ ставали жертвами переслідувань, викрадень та вбивств.

Таким чином, наведена вище інформація підтверджує факт існування ризику у разі повернення позивача до країни походження через професійну діяльність її батьків.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач передчасно дійшов висновку стосовно позивача, що в нього відсутні встановлені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умови для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття протиправного рішення.

VI. Судові витрати

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 213-20 від 09.06.2020, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач Державна міграційна служба України, , адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9

Суддя О.Я. Бойко