Справа № 420/316/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/316/20

Головуючий в І інстанції: Свида Л.І.
Дата та місце ухвалення рішення: 24.11.2020 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення індексації грошового забезпечення, визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив: визнати протиправними дії відповідача в частині виплати не у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 10.08.2018 року; стягнути з відповідача індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 10.08.2018 року в сумі 42138,85 грн.; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 10.08.2018 року з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 11 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку з розрахунку 497,78 грн. за календарний день; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 10.08.2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 не у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року в частині «в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити» та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 10.08.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) березень 2018 року з урахуванням абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 10.08.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) березень 2018 року з урахуванням абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року, яким було частково задоволено позовну заяву та ухвалити нове рішення, яким у частині задоволених позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.08.2015 року № 97 позивача, призначеного наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 30.06.2015 року № 81 на посаду начальника зміни гідрометеорологічного бюро гідрометеорологічного відділу Військової частини НОМЕР_1 , який прибув з Військової частини НОМЕР_2 , з 13.08.2015 року зараховано до списків особового складу та всі види забезпечення частини.

Наказом Командувача ВМС ЗС України від 28.09.2015 року № 134 (по особовому складу) позивача призначено на посаду начальника відділення прогнозування гідрометеорологічного відділу Військової частини НОМЕР_1 та згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2015 року № 125 (по стройовій частині) позивач з 01.10.2015 року посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2018 року № 151 позивача, звільненого наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.08.2018 року № 100, з 10.08.2018 року виключено зі списків особового складу частини та видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року по справі № 420/1229/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 31.07.2017 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2017 року по 01.03.2018 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.07.2017 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 01.03.2018 року.

Згідно наданого Військовою частиною НОМЕР_1 розрахунку індексації грошового забезпечення з серпня 2017 року, при нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення з серпня 2017 року по лютий 2018 року включно відповідачем був застосований місяць для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) - жовтень 2015 року, з 01.03.2018 року - березень 2018 року.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 підвищення посадового окладу позивача за посадою відбулось у січні 2008 року, тому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації має здійснюватись наростаючим підсумком за цей період.

В свою чергу, у зв`язку з тим, що нарахування відповідачем індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.08.2017 року по 01.03.2018 року здійснено із застосуванням базового місяця жовтень 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 в частині виплати не у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року, оскільки розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходить службу, і який виплачує йому грошове забезпечення.

Водночас, враховуючи протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що є всі підстави для зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Також, вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по листопад 2019 року у відповідача були відсутні, а тому, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 в частині виплати не у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 10.08.2018 рік, стягнення з військової частини НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 10.08.2018 року в сумі 42138,85 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку з розрахунку 497,78 грн. за календарний день, суд першої інстанції зазначив, що аналіз ст.ст. 116, 117 КЗпП України дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання виплатити йому компенсацію за несвоєчасно виплачену йому індексацію грошового забезпечення також є передчасною, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу станом на момент звернення до суду та прийняття даного рішення нарахованою та виплаченою з порушенням строків не була, а відтак у її задоволенні слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Так, вирішуючи справу, судом першої інстанції не враховано, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.08.2015 року № 97 позивача, призначеного наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 30.06.2015 року № 81 на посаду начальника зміни гідрометеорологічного бюро гідрометеорологічного відділу Військової частини НОМЕР_1 , який прибув з Військової частини НОМЕР_2 , з 13.08.2015 року зараховано до списків особового складу та всі види забезпечення частини.

При цьому, при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення з дати призначення на посаду відповідачем був застосований серпень 2015 року в якості базового місяця для обчислення індексу споживчих цін.

Вказані дії відповідачем не оскаржені позивачем.

В свою чергу, наказом Командувача ВМС ЗС України від 28.09.2015 року № 134 (по особовому складу) позивача призначено на посаду начальника відділення прогнозування гідрометеорологічного відділу Військової частини НОМЕР_1 та згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2015 року № 125 (по стройовій частині) позивач з 01.10.2015 року посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

При цьому, у зв`язку з призначенням позивача на іншу посаду у Військовій частині НОМЕР_1 у жовтні 2015 року, у позивача збільшився розмір посадового окладу та відповідно такі постійні складові грошового забезпечення, як надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливих завдань, грошова винагорода, премія, що не оспорюється позивачем.

Відповідно до вимог п. 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року (в редакції на час призначення позивача на посаду начальника відділення прогнозування гідрометеорологічного відділу Військової частини НОМЕР_1 ), для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість, та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи сума індексації зберігається, якщо сума збільшення заробітної плати менша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць. У разі коли сума збільшення заробітної плати більша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць, такий місяць вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації.

Як вбачається з порівняльного розрахунку базового місяця капітан-лейтенанта ОСОБА_1 , який за наказом від 01.10.2015 року прийняв справи та посаду, загальний розмір постійних складових грошового забезпечення до підвищення у жовтні 2015 року склав 6921 грн., в місяці підвищення (жовтень 2015 року) - 7447,50 грн., різниця 526,50 грн.

При цьому, у жовтні 2015 року сума індексації грошового забезпечення склала - 0 грн.

З наведеного вбачається, що сума збільшення грошового забезпечення у жовтні 2015 року більша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за цей місяць, що і стало підставою для врахування відповідачем вказаного місяця в якості базового для подальшого обрахунку індексації.

Згідно наданого Військовою частиною НОМЕР_1 розрахунку індексації грошового забезпечення з серпня 2017 року по квітень 2018 року, при нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення з серпня 2017 року по лютий 2018 року включно відповідачем був застосований місяць для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) - жовтень 2015 року.

За таких обставин, дії відповідача щодо визначення жовтня 2015 року в якості базового місяця під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації позивача є цілком правомірними та такими, що відповідають п. 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, а тому, підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок виплаченої позивачу індексації за період з серпня 2017 року по лютий 2018 року з урахуванням базового місця - січень 2008 року та стягнення на користь позивача розрахованої ним суми індексації за цей період відсутні.

Зазначені обставини та вимоги п. 10-2 Порядку № 1078 помилково не були враховані судом першої інстанції при вирішенні справи, внаслідок чого, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність проведення нарахування індексації позивача з серпня 2017 року по лютий 2018 року, враховуючи базовий місяць - січень 2008 року.

Що стосується позовних вимог за період з березня 2018 року по серпень 2018 року колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.п. 1-1, 4, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, у редакції за вказаний період, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Як зазначається відповідачем та вбачається з наданого Військовою частиною НОМЕР_1 розрахунку індексації грошового забезпечення позивача, з 01.03.2018 року базовим місяцем для нарахування індексації відповідачем застосований березень 2018 року посилаючись на те, що в березні 2018 року військовослужбовцям було підвищено посадовий оклад.

Проте, такі доводи відповідача спростовуються змістом витягу з розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення позивача з серпня 2017 року по квітень 2018 року, згідно якого, підвищення посадового окладу позивача відбулось у квітні 2018 року, а саме посадовий оклад позивача з квітня 2018 року склав 6910 грн. (лютий 2018 року - 1358 грн., березень 2018 року: основна посада - 630,50 грн., ТВО - 769,29 грн.).

Таким чином, дії відповідача щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача з 01.03.2018 року місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) березень 2018 року є протиправними.

Водночас, з огляду на викладене, а також враховуючи дані Держстат щодо індексу споживчих цін, у зв`язку з тим, що розмір підвищення грошового доходу позивача у квітні 2018 року перевищує суму індексації, яка склалась у зазначеному місяці, сума індексації у місяці підвищення не нараховується.

Для проведення подальшої індексації розрахунок індексу споживчих цін здійснюється з травня 2018 року.

Водночас, з огляду на дані Держстат щодо індексу споживчих цін з квітня 2018 року, а також враховуючи розмір отриманого позивачем грошового забезпечення, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2018 року по серпень 2018 року відсутні.

В свою чергу, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, щодо наведеного періоду індексації ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та суперечать матеріалам справи.

Так, у заявленому позові та поданій апеляційній скарзі, позивач в обґрунтування доводів щодо неповної виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період посилається на необхідність застосування при нарахуванні індексації з серпня 2017 року базового місяця - січень 2008 року, що, на думку позивача, має наслідком необхідність нарахування індексації у 2018 році згідно абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Проте, у даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок виплаченої позивачу індексації з урахуванням базового місця - січень 2008 року та стягнення на користь позивача розрахованої ним суми індексації за цей період, а тому, відхиляє наведені доводи позивача з підстав визначених вище.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вказані вимоги позивача є частково обґрунтованими.

При цьому, обираючи спосіб захисту прав позивача, колегія суддів зазначає, що за березень 2018 року відповідач взагалі не здійснив нарахування позивачу індексації та відповідно не здійснив розрахунку такої індексації, не визначив розмір індексації, що підлягає виплаті, а тому, з урахуванням положень ст. 2 КАС України, суд у даній справі не наділений повноваженнями на визначення розміру індексації. Повноваження щодо обрахунку індексації покладається на відповідача, а тому, підстави для стягнення на користь позивача розрахованої ним суми індексації за цей період відсутні.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по серпень 2018 року із застосуванням базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - березень 2018 року та невиплати індексації за березень 2018 року, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за березень 2018 року враховуючи базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - жовтень 2015 року.

Також, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації, з огляду на викладене.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В свою чергу, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено у даній справі, а також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року по справі № 420/1229/19, що набрало законної сили, позивач не отримав повного розрахунку при звільненні, а саме позивачу не було виплачено у повному обсязі індексацію грошового забезпечення.

За таких обставин, позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Посилання відповідача та суду першої інстанції щодо відсутності підстав у даній справі для нарахування відшкодування за затримку виплати індексації на підставі статті 117 КЗпП України з огляду на наявність спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на викладене.

Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації на підставі статті 117 КЗпП України.

Зазначені висновки колегії суддів повністю спростовують доводи відповідача та суду першої інстанції.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач та суд першої інстанції, посилаючись на відсутність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати індексації на підставі статті 117 КЗпП України з огляду на наявність спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, вказують на те, що наведена позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка висловлена у постановах від 28.01.2020 року у справі № 822/2663/15 та від 30.09.2020 року у справі № 120/1407/19-а.

Проте, колегія суддів не приймає до уваги наведені посилання на вказані вище рішення Верховного Суду з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: позивач двічі звертався з позовами щодо нарахування індексації грошового забезпечення з різних підстав; звільнення позивача мало місце у серпні 2018 року; відповідач заперечував проти права позивача на індексацію грошового забезпечення; факт порушення цього права встановлено під час судового розгляду справи № 420/1229/19 та даної справи; сума індексації грошового забезпечення, значно менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, яка заявлена до стягнення.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2017 - 2021 р.р. можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Що стосується позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2017 року по 10.08.2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

У відповідності до вимог п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Як встановлено у даній справі, а також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року по справі № 420/1229/19, що набрало законної сили, позивачу протягом періоду проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 не було виплачено у повному обсязі індексацію грошового забезпечення.

Так, індексація грошового забезпечення позивача за період з 01.08.2017 року по 01.03.2018 року нарахована та виплачена лише за рішенням суду у справі № 420/1229/19, а за березень 2018 року підлягає нарахуванню та виплаті за рішенням суду у даній справі.

За встановлених у справі обставин та враховуючи рішення суду у справі № 420/1229/19, що набрало законної сили, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача щодо застосування вимог Закону № 2050-III, Порядку № 159, згідно яких, на думку відповідача, коли сума нараховується за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, проте, як зазначає апелянт, підстави вважати, що відповідач несвоєчасно виконав рішення суду відсутні, з огляду на викладене.

Так, з аналізу наведених у цій постанові правових норм вбачається, що ані Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати», ані Порядок № 159 не ставлять у залежність право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Колегія суддів зазначає, що право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Оскільки за приписами Конституції України та КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а право на отримання компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати» не постановлено у залежність від порядку виплати доходів, то позивач має право на компенсацію втрати частини своїх доходів у зв`язку з невчасною виплатою індексації грошового забезпечення.

Також, доходячи вказаного висновку, колегія суддів враховує, що така позиція відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені, зокрема, у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, а також висновкам Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі 523/1124/17, від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 826/12938/16, від 08 вересня 2020 року у справі № 810/2837/18, від 16 жовтня 2020 року у справі № 825/2381/16.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а також судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення індексації грошового забезпечення, визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по серпень 2018 року із застосуванням базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - березень 2018 року та невиплати індексації за березень 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за березень 2018 року враховуючи базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - жовтень 2015 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з серпня 2017 року по березень 2018 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 15.04.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: О.А. Шевчук