Справа № 500/3317/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/3317/20 пров. № А/857/4875/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року про закриття провадження (головуючий суддя Мірінович У.А., м. Тернопіль, повний текст складено 08.02.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання незаконним дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Тернопільської міської ради в якому просив визнати незаконним не прийняття рішення п`ятдесят четвертою сесією сьомого скликання Тернопільської міської ради від 21 серпня 2020 року «Про надання дозволу на поновлення договору оренди землі за адресою АДРЕСА_1 інваліду війни в Афганістані ОСОБА_1 , зобов`язати Тернопільську міську раду надати дозвіл на поновлення договору оренди землі за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року провадження у справі закрито, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, та просить скасувати ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року і справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд прийняв таку ухвалу з огляду на пункт «а» ч. 1. Ст. 90 Земельного Кодексу (ЗК) України, ч.1 ст. 93 ЗК України, ч. 2. ст. 4 Закону України «Про оренду Землі», с. 124 ЗК України, ст. 122 ЗК України, ч.2,3, ст. 134 ЗК України, ст. 123 ЗК України, і на основі цих законів, дослівно: «суд доходить до переконання про те, що на усіх етапах прийняття рішення з приводу надання земельної ділянки в оренду, Тернопільська міська рада діє саме в правовому режимі власника земельної ділянки ( від імені територіальної громади). (Зміст наведеного тексту курсивом судової ухвали - є моментом підміни понять, що в подальшому прямо вплинуло на прийняття незаконного рішення; в Європейських судах цьому надана назва «Доктрина гнилого дерева». І за текстом ухвали: «отже, особа, котра прагне до досягнення мети укладання/розірвання договору оренди земельної ділянки не є учасником публічних правовідносин навіть незважаючи на ту обставину, що іншим учасником цих цивільних відносин є орган місцевого самоврядування».

Наведене вище переконання суду жодним чином не відповідає існуючому законодавству і з огляду наведених вище статей законів не слідує те, що міська рада є власником комунальної землі; ні в якому режимі; в Україні відсутній жоден нормативний документ в якому б вказувалося що власником комунальної землі є міська рада і тому таке переконання суду не відповідає чинному законодавству і суті причини закриття провадження.

Аналогічний спір, про укладання договору земельного сервітуту вже розглядався Тернопільським ОАС, вже була аналогічна заява відповідача про непідсудність розгляду справи в адміністративному суді і суд прийняв ухвалу (Справа №500/1025/20 від 06 липня 2020 року) про підсудність справи саме адміністративному судочинству.

Аналізуючи позицію суду апелянт вказує, що у договірних відносинах, як суд і зазначає - відповідач не виступає як суб`єкт владних повноважень. Але щоб договірні відносини наступили, міська рада повинна на першому етапі спочатку прийняти рішення, а в подальшому міська рада виступає вже як сторона договору. І по суті - він продовжує договір, але на це потрібно рішення органі місцевої влади і тому це є новий договір, що і підтверджується самим відповідачем, із тексту заперечення, і якщо фактично це буде новий договір, то чинним законодавством передбачено прийняття сесією рішення яким поновлюється договір оренди землі. Це неприйняте рішення оскаржується в адміністративному суді.

Наведення судом правових позицій ряду нормативних документів, а саме: Постанови Великої палати Верховного суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17 (провадження №12-58гс18); Постанови Великої палати Верховного суду від 19.06.2019 року по справі №814/1754/16 (провадження №11-947 апп 18); Постанови Великої палати Верховного суду від 19.06.2019 року по справі №826/5806/17 (провадження №11-290апп19); Постанови Великої палати Верховного Суду від 12.06.2019 року по справі №344/10480/16-а (провадження №11-140 апп 19) - не доводять необхідність закриття справи в адміністративному суді і її розгляд в порядку цивільного судочинства. Так, в цілому, в згаданих Постановах суди під час визначення предметної юрисдикції справ, вказують на необхідність виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Але, саме наголошені законні і правові позиції в Постановах Верховного суду - ТОАС по даній справі не були враховані і доказом цього є чергове, не правове переконання, а саме, за текстом, сторінка 4 ухвали суду: «за таких обставин суд доходить до переконання про те, що ініційований позивачем - ОСОБА_1 , спір стосується неправомірності діянь відповідача - Тернопільської міської ради, не як суб`єкта владних повноважень, а як орендодавця (власника) згідно раніше укладеного договору оренди землі з позивачем, та стосується наявності чи відсутності переважного права позивача на поновлення договору оренди землі, тобто подальшого права позивача на користування земельною ділянкою на якій розміщено належний йому на праві власності об`єкт нерухомості».

У позовні заяві вказувалося, що одним із видів адміністративної послуги міської ради є надання дозволу на поновлення договору оренди землі. Разом з тим, перелік підстав відмови в наданні адміністративної послуги, а саме відмови в поновленні договору оренди землі є вичерпним і чітко визначений в інформаційній карті А-25-08 від 02.12.2019, а саме: неповний пакет документів; не достовірність відомостей у документах; систематична несплата орендної плати протягом трьох місяців; недотримання вимог п.8 Договору оренди землі.

Жодної із наведених вище причин для відмови у відповідача не було.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є власником нежитлової будівлі, магазину непродовольчих товарів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 63,8 кв. м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.09.2012.

22 липня 2015 року, між ОСОБА_1 (орендарем) та Тернопільською міською радою (орендодавцем) укладено Договір оренди землі, відповідно до умов якого вказано, що орендар приймає в платне строкове користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, в тому числі землі, які використовуються в комерційних цілях за кадастровим номером :05:002:0069, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт передачі земельної ділянки позивачу підтверджено Актом прийому-передачі земельної ділянки від 16.07.2015 (арк. справи 27).

Тернопільська міська рада, листом №1285/08 з долученим витягом із протоколу сесії міської ради, повідомила позивача про розгляд питання стосовно поновлення договору оренди землі за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зі змісту яких слідує, що таке рішення відповідачем не прийнято.

ОСОБА_1 , посилаючись на своє переважне право поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк та в силу правових гарантій орендаря, встановлених статтями 284 Господарського кодексу України та 764 Цивільного кодексу України, просив суд зобов`язати Тернопільську міську раду надати дозвіл на поновлення договору оренди землі за адресою АДРЕСА_1 .

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до пункту «а» частини 1 статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність.

За визначенням частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, а згідно з частиною 8 цієї ж статті під орендодавцями земельних ділянок розуміються їх власники або уповноважені ними особи.

У силу норми частини 2 статті 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Положеннями статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ч.1 ст.124); передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (ч.2 ст.124); передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (ч.3 ст.124); передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди (ч.4 ст.124).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вважав, що на усіх етапах прийняття рішення з приводу надання земельної ділянки в оренду, Тернопільська міська рада діє саме у правовому режимі власника земельної ділянки (від імені територіальної громади). Виключення складає лише випадок потреби у задоволенні загальних суспільних інтересів, але у спірних правовідносинах ознак наявності публічного інтересу з боку заявника судом не знайдено.

Правильним є твердження суду першої інстанції, що особа, котра прагне до досягнення мети укладення/розірвання договору оренди земельної ділянки не є учасником публічних правовідносин навіть незважаючи на ту обставину, що іншим учасником цих відносин є орган місцевого самоврядування. Цей інтерес не підлягає захисту у порядку адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (провадження № 12-58гс18).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі №814/1754/16 (провадження №11-947апп18) прямо указано на необхідність з`ясування у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Згідно з правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. по справі №826/5806/17 (провадження №11-290апп19) зазначено, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

У силу правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 по справі №344/10480/16-а (провадження № 11-140апп19) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що ініційований позивачем - ОСОБА_1 , спір стосується неправомірності діянь відповідача - Тернопільської міської ради, не як суб`єкта владних повноважень, а як орендодавця (власника) згідно раніше укладеного договору оренди землі з позивачем, та стосується наявності чи відсутності переважного права позивача на поновлення договору оренди землі, тобто подальшого права позивача на користування земельною ділянкою на якій розміщено належний йому на праві власності об`єкт нерухомості.

Разом з цим, відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У даній спірній ситуації, спір склався між фізичною особою та органом місцевого самоврядування з приводу вирішення питання щодо набуття права користування земельною ділянкою, що не може трактуватись як публічно-правовий спір, оскільки за своєю суттю є спором про похідні права від права власності, а саме щодо набуття права на поновлення договору оренди земельної ділянки.

На підставі викладеного та з урахуванням вимог пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, підставно закрив провадження у справі, бо таку не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року про закриття провадження по справі № 500/3317/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.В. Ніколін

О.М. Гінда

повний текст складено 13.04.2021