Справа № 520/11520/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 р.Справа № 520/11520/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бідонько А.В.) від 16.12.2020 року по справі № 520/11520/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 04/1-752-13 від 28.02.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_1 від 03.04.2014 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 752-113 від 02.03.2020 року про відмову в обміні посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.04.2014 року;

- зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягнення 45-річного віку;

- стягнути з відповідача на користь позивача здійснені судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані рішення відповідача є незаконними та необґрунтованими, прийнятими в порушення вимог чинного законодавства.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-752-13 від 28.02.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та посвідки на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_1 від 03.04.2014 року.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 752-113 від 02.03.2020 року про відмову громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в обміні посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.04.2014 року.

Зобов`язано Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із досягнення 45-річного віку.

Стягнуто на користь позивача судовий збір у сумі 2 522,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень. Зазначив, що в ході перевірки законності перебування іноземця на території України за відомостями інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан встановлено, шо інформація про перетин державного кордону (наявні в паспорті позивача штампи про виїзд 29.05.2013 КПП Виноградівка. в`їзд - 25.06.2013 року КПП Табаки) за базою не значиться. Тобто, на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну позивач перебував з порушенням вимог п.п.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 № 150. А тому, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, відповідачем правомірно скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні, а також відмовлено в обміні посвідки на постійне проживання в Україні.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 02.04.2014 року позивачу на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію надано дозвіл на імміграцію в Україну.

03.04.2014 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково.

26.12.2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з питанням обміну посвідки на постійне проживання в Україні по досягненню 45-ти річного віку.

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 214630000 від 09.01.2019 року відмовлено позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

В якості підстави відмови в оформленні посвідки на постійне проживання зазначено, що в ході перевірки законності перебування іноземця на території України за відомостями інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи шодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан встановлено, шо інформація про перетин державного кордону (наявні в паспорті позивача штампи про виїзд 29.05.2013 КПП Виноградівка, в`їзд - 25.06.2013 року КПП Табаки) за базою не значиться.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2019 року по справі № 520/7128/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2020 року, адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано Рішення Заступника начальнику Державної міграційної служби України в Харківській області Чирик О.Ю. № 214630000 від 09.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на ім`я громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області повторно розглянути заяву - анкету № 214630000 від 26.12.2018 року щодо оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання позивачу.

Представником позивача направлено відповідачу адвокатські запити з питань виконання судового рішення.

На дані запити відповідач повідомив, що заяву-анкету № 214630000 від 26.12.2018 року щодо обміну посвідки на постійне проживання розглянуто та 02.03.2020 року ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення № 752-113 про відмову в обміні посвідки на постійне проживання на підставі пп.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321. Також відповідач повідомив, що рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 04/1-752-13 від 28.02.2019 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію, скасовано рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 02.04.2014 року про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, а посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.04.2014 року визнана недійсної та такою, що підлягає вилученню.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення відповідача про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання в Україні та відмови в обміні посвідки на постійне проживання в Україні є протиправними та підлягають скасуванню. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку здійснити позивачу обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягнення 45-річного віку.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст.1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з ч. 15 ст. 4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції особи, яка є батьком, чоловіком (дружиною) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію").

Згідно з ст. 6 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні.

Судом встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну прийнято суб`єктом владних повноважень 02.04.2014 року. Станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію". Так, відповідно вищенаведеної статті Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів зазначає, що Законом України Про імміграцію встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого встановлено, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 № 815/3420/17 та № 820/285/17, від 13.11.2019 у справі № 815/3651/17 та від 22.01.2020 у справі № 802/1432/17-а.

Як було встановлено під час розгляду справи, єдиною та фактично підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію відповідачем визначено п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме, надання дозволу на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Так, відповідач під час розгляду справи вказував, що в ході перевірки законності перебування іноземця на території України за відомостями інтегрованої міжвідомчої інформаційно- телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан встановлено, що інформація про перетин державного кордону (виїзд - 29.05.2013 КПП Виноградівка, в`їзд 25.06.2013 КІШ Табаки) за базою не значиться. Встановлено, що на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянин Грузії ОСОБА_1 перебував на території України з порушенням вимог п.п.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 № 150. Таким чином, встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну надано на підставі свідомо неправдивих відомостей.

Разом з тим, правову оцінку правомірності вказаних підстав вже було надано адміністративним судом у справі № 520/7128/19 та визнано, що зазначені відомості інформаційної системи "Аркан" не є беззаперечною передбаченою законодавством підставою для відмови позивачу в оформленні та видачі нової посвідки.

Згідно частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі викладеного, з урахуванням наданої судом правової оцінки підстав, які були покладені суб`єктом владних повноважень в основу спірного рішення, колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність.

Колегія суддів зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Так, при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну у 2014 році, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних.

Відповідачем також не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачам дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 Порядку №1983, питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Приписами п.п. 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Разом з тим, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було дотримано передбаченої Порядком № 1983 обов`язкової процедури, оскільки позивач не запрошувався органом, яким прийнято рішення, та пояснення від нього не відбирались.

Колегія суддів вважає, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Аналогічний висновок щодо вибору і застосування норми права висловлена Верховним Судом у постанові від 18.04.2018 р. у справі № 820/2262/17, що враховується судом апеляційної інстанції в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Тобто, у спірних правовідносинах відповідачем не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України Про імміграцію є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 18.04.2018 у справі №820/2262/17 та від 09.07.2020 року №823/407/18, оформлення посвідки через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, не припускає переклад тягарю вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі).

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відповідач під час прийняття оскаржуваних рішень діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без урахування принципу пропорційності.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власного рішення, яке є предметом оскарження позивачем.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню у судовому порядку.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Механізм обміну посвідки на постійне проживання врегульований положеннями Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018.

Відповідно до п.7 Порядку № 321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 43 Порядку № 321 встановлено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Приписами п. 46 Порядку № 321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивачу у зв`язку із досягнення 45-річного віку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року по справі №520/11520/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 15.04.2021 року