Справа № 640/31299/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2021 року м. Київ № 640/31299/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів: Пащенка К.С., Іщука І.О., за участю секретаря судового засідання Основи О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1
до Кабінету Міністрів України
про визнання протиправними та нечинними нормативно-правових актів
за участю представників сторін:
від позивача не з`явився
від відповідача Пуленця А.С.
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач), адреса: АДРЕСА_2 , в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить суд:
- визнати «Порядок відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964, протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю;
- визнати «Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261 протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю.
В обґрунтування позовних вимог позивача послався на те, що у період з липня 2017 року по 27 листопада 2020 року він проходив військову службу на посаді старшини 2 статті в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» .
Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» від 25 листопада 2020 року №35-РС (по особовому складу) старшину 2 статті ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, як такого, який вислужив строк військової служби відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 затверджено Порядок відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, а постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
За твердженнями позивача, вказані постанови застосовуються до нього, у зв`язку з чим, вважаючи їх протиправними та нечинними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Так, обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач послався на те, що Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, а тому позивач вважає, що є недопустимим стягнення стипендії (грошового забезпечення) із випускника, в тому випадку, коли він отримував академічну (державну) стипендію та не відпрацював 3 роки.
Більш того, позивач послався у тому числі й на те, що грошове забезпечення відноситься до гарантованого державою соціального забезпечення військовослужбовця та оплатності будь-якої роботи (служби), а також на відсутність у законі норм про повернення (відшкодування) сум виплаченого грошового забезпечення, не встановлення законом умови, відповідно до якої грошове забезпечення курсанта входить до витрат, пов`язаних із утриманням останнього у навчальному закладі, а обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником порушує конституційне право громадянина на працю, що вільно ним обирається або на яку він вільно погоджується та право на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, суперечить зобов`язанню держави скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.
Також, у позовній заяві зазначено, що позивач з 14 липня 2017 року набув статусу ветерана війни - учасника бойових дій, а тому з вказаного часу користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, у тому числі гарантії щодо надання державної цільової підтримки для здобуття професійно- технічної та вищої освіти у вигляді повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.
На переконання позивача, несприятливі наслідки для його прав внаслідок відшкодування витрат на утримання у закладі вищої освіти є набагато більшими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого відшкодування, у зв`язку з чим позивач вважає, протиправними Порядок № 964 та Порядок № 261, оскільки на час укладення контракту, навчання та розірвання контракту позивач вже мав статус учасника бойових дій та на нього поширювалися гарантії щодо надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у вигляді повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, а вказані механізми відшкодування суперечать наведеним нормативно-правовим актам.
Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що оскаржувані нормативно-правові акти не застосовуються до позивача, прийняті у порядок та спосіб, визначені законом, в межах компетенції Уряду.
З огляду на вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, подане за підписом ОСОБА_2 , повернуто без розгляду.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в складі колегії суддів.
В судовому засіданні 17 березня 2021 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та Міністерством оборони України в особі начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, який набрав чинності з 28 липня 2017 року відповідно до наказу начальника ІВМС НУ «ОМА» від 01 вересня 2017 року №19-РС.
Відповідно до копії Витягу з наказу ректора Національного університету «Одеська морська академія» від 20 листопада 2020 року №1745 «Про відрахування курсанта Інституту курсанта Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» курсанта 3 курсу денної форми навчання відраховано за станом здоров`я на основі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до навчання у ВВНЗ.
Згідно витягу з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по особовому складу) від 25 листопада 2020 року №35-РС з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби (навчання) та звільнено його з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби).
Також, у відповідності до наявної в матеріалах справи копії витягу з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 27 листопада 2020 року №233з 27 листопада 2020 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а з продовольчого забезпечення за Каталогом продуктів харчування з 28 листопада 20210 року) і направлено для зарахування на військовий облік до Суворовського РТЦК та СП м. Одеси.
Більш того, матеріалами справи підтверджується, що позивач є учасником бойових дій (копія посвідчення серії НОМЕР_1 ).
Вважаючи, що оскаржуваними постановами Кабінету Міністрів України порушено права позивача, останній звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
Так, повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах регламентовано Конституцією України, Законом України "Про Кабінет Міністрів України" від 07 жовтня 2010 року №2591-VI, який діяв на момент прийняття оскаржуваної постанови, Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" від 11 вересня 2003 року № 1160-IV (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови; надалі - Закон України № 1160-IV від 11.09.2003), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (надалі Регламент №950) та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 07 жовтня 2010 року № 2591-VI діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.
Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також актами Президента України.
Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 07 жовтня 2010 року № 2591-VI Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, щорічного послання Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
При цьому, згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
В свою чергу статтею 1 Закону України № 1160-IV від 11 вересня 2003 року визначено, що регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання
З аналізу наведених вище норм законодавства слідує, що регуляторний акт характеризується наступним: 1) приймається уповноваженим регуляторним органом; 2) спрямований на регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторним органом та суб`єктом господарської діяльності; 3) має ознаки нормативно-правового акта, тобто розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, прийнятий щодо невизначеного кола суб`єктів.
Так, механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів визначає Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261 (далі по тексту Постанова №261).
Частиною 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що постанову №261 було затверджено Кабінетом Міністрів України саме на виконання частини 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».
В свою чергу, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач проходив військову службу (навчання) за контрактом у Збройних Силах України та не проходив навчання у вищих навчальних закладах, які здійснюють підготовку поліцейських.
Згідно частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При чому обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.
Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.
Тобто, кожна особа (позивач) має право звернутися за захистом свого порушеного права, порушення якого допущено особою, до якої заявлено позов. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, гіпотетичний інтерес не охоплюється судовим захистом. Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства чи певного акту впливають на їх правове становище. Через світоглядні переконання особа може виражати свої думки до такого факту як прийняття певного акту, однак, цього явно недостатньо щоб вимагати в судовому порядку його скасування.
Суд зауважує, що позивачем не доведено, щодо нього застосовано положення Постанови №261, або він відноситься до осіб, які є суб`єктом правовідносин, у яких вказана постанова №261 буде застосована.
Більш того, на переконання колегії суддів, прийняття вказаного нормативно-правового акта не впливає на права, свободи та інтереси позивача, оскільки, як вже було зазначено, він взагалі не стосується його прав, як помилково вважає позивач.
Наведене в сукупності свідчить, що позивачем не доведено, а колегією суддів не встановлено порушення прав останнього саме прийняттям оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України №261 від 12 квітня 2017 року, а тому, з огляду на відсутність в даному випадку обов`язкової складової права для звернення до суду із позовом - наявність порушеного права саме цієї особи у спірних правовідносинах, оскільки таке право не може бути уявним, або заявленим на майбутнє, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо оскарження постанови Кабінету Міністрів України №964 від 12 липня 2006 року, якою затверджено Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто, при вирішенні даної адміністративної справи по суті, суд має перевірити, чи прийнято спірну постанову Уряду на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно та пропорційно.
Так, з матеріалів справи вбачається, що проект оскаржуваної Постанови був розроблений Міністерством оборони України відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження військової служби (навчання) за контрактом у Збройних силах України курсантами вищих військових навчальних закладів, затвердженого Указом Президента України від 07 листопада 2001 року № 1053/2001.
Згідно з чинним законодавством курсанти відшкодовують Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ, Державній прикордонній службі, Управлінню державної охорони, Службі безпеки України та Державній спеціальній службі транспорту витрати, пов`язані з їх навчанням і утриманням у вищому військовому навчальному закладі, у разі дострокового розірвання контракту.
Для встановлення єдиного порядку і норм, пов`язаних з відшкодуванням зазначених витрат, Міністерством оборони України було підготовлено проект оскаржуваної Постанови.
Метою прийняття акта є визначення єдиного механізму, порядку і норм відшкодування курсантами Міністерству оборони України та іншим військовим формуванням витрат, пов`язаних з їх навчанням і утриманням у вищому військовому навчальному закладі, у разі дострокового розірвання контракту відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до довідки про погодження проекту постанови до оскаржуваного акта зазначений проект було погоджено без зауважень Міністерством внутрішніх справ України, Державною прикордонною службою України, Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерством економіки України, Міністерством праці та соціальної політики України, Міністерством освіти і науки України, висловлено зауваження, які враховано Міністерством юстиції України, Міністерством фінансів України.
Зважаючи на вищевикладене, на виконання вказаних вище повноважень Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 964.
Колегія суддів зазначає, що спеціальним законом, який визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до статті 1 вказаного Закону, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законам), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки.
Згідно з частиною одинадцятою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.
Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з статтею 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, можуть проходити попередню підготовку в закладах загальної середньої освіти III ступеня, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово- фізичною підготовкою, у військових оркестрах, закладах освіти громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. Фізична підготовка допризовників та призовників організовується у закладах вищої, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої та позашкільної освіти, спортивних товариствах і клубах за програмою курсу фізичної культури центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах освіти, фізичної культури та спорту.
Наведене в сукупності свідчить, що прийняття в добровільному порядку (за контрактом) на військову службу, проходження військової служби, зокрема, і військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів є військовим обов`язком особи, в тому числі і позивача.
Більш того, частиною 4 статті 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України та нормативно-правовими актами Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини 2 статті 25 цього ж Закону порядок проведення підготовки громадян України для проходження військової служби на посадах осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу встановлюється Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, спільно з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Частинами 3-5 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань. Громадяни України, які в установленому порядку зараховані до вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти для здобуття певних освітніх рівнів і не мають звань офіцерського складу, вважаються курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами.
З громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами третім і шостим частини другої статті 23 цього Закону.
Частиною 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що постанова № 964 врегульовує лише механізм відшкодування витрат пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, які визначені статтею 25 Закону, в свою чергу, конституційність відповідних законодавчих положень не спростована Конституційним Судом України, що, відповідно, свідчить, що законодавець делегував Кабінету Міністрів України повноваження, щодо встановлення Порядку і норм, про відшкодуванням витрат курсантами пов`язаних з їх навчанням та утриманням їх у вищому навчальному закладі.
Крім того, згідно статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Згідно з частиною 1 статті 43 цього ж Закону фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.
Таким чином, протягом навчання курсантів у вищих військових навчальних закладах фінансування їх потреб здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Тому держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях.
З огляду на законодавче закріплення обов`язку відшкодування особами витрат пов`язаних з їх навчанням та утриманням їх у вищому навчальному закладу, та у разі дострокового розірвання контракту з такими особами, держава має право розраховувати на повернення коштів, які були виділені державою на вказані цілі назад до Державного бюджету України.
Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач фактично не погоджується не з нормами Постанови № 964, а зі статтею 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема з частиною десятою, яка не застосовується до нього, оскільки він звільнений зі строкової військової служби на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме «за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби», яка не передбачає відшкодування Позивачем витрат, пов`язаних з утриманням його у закладі вищої освіти.
Колегія суддів вважає за необхідне також наголосити, що надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Тобто, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права.
Зважаючи на те, що позивач звільнений зі строкової військової служби на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово- лікарської комісії про непридатність до військової служби, а також з урахуванням наявних в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав та охоронюваних інтересів позивача в межах спірних правовідносин, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім того, варто наголосити й на тому, що в межах розгляду даної адміністративної справи позивачем не оскаржувалась сама процедура прийняття постанови Кабінету Міністрів України №964 від 12 липня 2006 року, а тому судом не надавалась правова оцінка в цій частині.
Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваних постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.
Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі вище викладеного, керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді: К.С. Пащенко

І.О. Іщук

Повний текст рішення суду виготовлений 13 квітня 2021 року.