Справа № 380/4005/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4005/20 пров. № А/857/6142/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

представника відповідача Слиш Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року про зупинення провадження у справі (постановлену в м. Львів в порядку загального позовного провадження судом під головуванням судді Москаля Р.М., повний текст ухвали складено 23 лютого 2021 року) у справі № 380/4005/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення першої кадрової комісії №20 від 02.04.2020 про неуспішне проходження атестації заступником начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку із неявкою;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Львівської області №625к від 30.04.2020 про звільнення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області та органів прокуратури з 12.05.2020;

- поновити його на службі в органах прокуратури на посаді заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області з 13.05.2020;

- стягнути з прокуратури Львівської області на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Представник позивача 18.02.2021 року подав до суду заяву про зупинення провадження у справі, якою повідомив, що на розгляді Конституційного Суду України перебуває справа №1-4/2020(116/20) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 №113-ІХ зі змінами. За інформацією, отриманою з сайту Конституційного Суду України (http://www.ccu.gov.ua/novyna/hronika-rozglyadu-sprav-22-24-grudnya-2020-r), Велика палата Конституційного Суду України на пленарному засіданні у формі письмового провадження розглянула справу за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, суд завершив дослідження матеріалів справи на відкритій частині пленарного засідання та перейшов до закритої частини для ухвалення рішення.

Представник позивача просить суд зупинити провадження у цій справі до розгляду Конституційним Судом справи №1-4/2020(116/20) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 №113-ІХ зі змінами.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року зупинено провадження в адміністративній справі №380/4005/20 до набрання чинності рішенням Конституційного Суду України у справі №1-4/2020 (116/20).

Не погоджуючись з ухвалою суду, Львівська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги Львівська обласна прокуратура вказує, що вирішуючи питання щодо зупинення провадження у адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен проаналізувати ймовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі, що судом першої інстанції здійснено не було. Частиною 2 статті 152 Конституції України, ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Висновки суду про те, що у випадку визнання Конституційним Судом України неконституційними норм Закону №113-ІХ, буде мати місце скасування юридичної відповідальності, що в силу положень ч. 1 ст. 58 Конституції України дасть суду можливість застосувати таке рішення до спірних правовідносин, не ґрунтується, на нормах чинного законодавства. Вказують, що проведення атестації і звільнення у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, не є за своєю природою видом юридичної відповідальності. Оскільки юридична відповідальність стосовно позивача не наступила, а рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором слугувало юридичним фактом для звільнення позивача з посади на підставі п.9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, апеляційна скарга, копія ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та повістки повідомлення скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу позивача та відповідача - Офісу Генерального прокурора, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання позивач та відповідач - Офіс Генерального прокурора не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

З матеріалів справи вбачається, що 30.04.2020 року прокурором Львівської області видано наказ №25, яким ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.05.2020 року (а.с.24 том 1).

Фактичною підставою для звільнення позивача у наказі визначено рішення першої кадрової комісії №20 від 02.04.2020 про неуспішне проходження атестації заступником начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку із неявкою (а.с.23 том 1).

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, вважаючи незаконним звільнення з посади, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на дату проведення підготовчого засідання питання щодо відповідності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 №113-ІХ зі змінами Конституції України перебуває в провадженні Конституційного Суду України (справа №1-4/2020(116/20), то аргументи щодо неконституційності Закону №113-ІХ оцінюються судом, що має повноваження вирішити питання про відповідність Конституції України (конституційність) законів України. Тому суд, з огляду на підстави позову та аргументи позивача на обґрунтування його позовних вимог, вважає неможливим розгляд цієї адміністративної справи до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі №1-4/2020 (116/20).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом встановлено, що позивача з звільнено з посади заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.05.2020 року (а.с.24 том 1).

За змістом підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 р. №113-ІХ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

На розгляді Конституційного Суду України перебуває конституційне подання 50 народних депутатів України N 3/116 (20) від 18.03.2020 р. щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-IX (зі змінами); ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України відкрито конституційне провадження у справі; здійснюється підготовка справи до розгляду на пленарному засіданні Великої палати Суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За приписами частин першої, другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. <…> Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци другий, третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їх окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення.

Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

За приписами частини першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Тобто, судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

При цьому під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (речення друге пункту 3 частини першої статті 236 чинного КАС України).

Верховним Судом в постанові від 12.12.2019 р. в справі № 826/25204/15 висловлено наступний правовий висновок стосовно питання зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, який має враховуватися судом в силу частини 5 статті 242 КАС України.

Зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи.

В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.

Також Верховним Судом в цьому судовому рішенні зазначено, що у спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією закону, конституційній якого є предметом розгляду Конституційного Суду України, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності окремих положень такого закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання з фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.

В цій справі суд першої інстанції, зупиняючи провадження у справі, виходив із того, що конституційність норм Закону № 113-ІХ має безпосередній вплив на вирішення цієї адміністративної справи, а розгляд останньої до вирішення відповідної справи Конституційним Судом України є неможливим.

Разом із цим, судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду конституційного подання і предметом цього спору, в тому числі не конкретизовано, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції конституційного подання.

Крім того, як було зазначено вище, закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Таким чином, з наведеного слідує, прийняте Конституційним Судом України рішення у справі №1-4/2020 (116/20) суду не матиме правових наслідків для вирішення даного спору, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відповідні правові норми були чинними, та можуть втратити юридичну силу у випадку визнання їх неконституційними лише з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення (якщо інше не буде встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення).

Зважаючи на викладені обставини, суд вказує, що ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження у справі не відповідає критеріям обґрунтованості, що вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до передчасного постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 320, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року про зупинення провадження у справі № 380/4005/20 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року.