Справа № 380/5604/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5604/20 пров. № А/857/2918/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року (головуючого судді Костецького Н.В., ухвалене у письмовому провадженні в м. Львів повний текст рішення складено 21.12.2020) у справі № 380/5604/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волагро» до Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправною, скасування картки відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Волагро» 17.07.2020 звернулося в суд з позовом до Галицької митниці Держмитслужби в якому просить визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026, складену головним державним інспектором Галицької митниці Держмитслужби Костюком М. В., зобов`язати відповідача здійснити митне оформлення товарів (мінеральних добрив із вмістом азоту, калію, фосфору та інших мікроелементів «Tarnogran 21» в кількості 1,5 т і «Tarnogran 25» в кількості 5,5 т), зазначених у Рахунку-фактурі (інвойсі) від 15.01.2020 № А/2020/461 та пред`явлених до митного оформлення за Митною декларацією від 16.01.2020 № UA209140/2020/002748, із застосуванням тарифної пільги (тарифної преференції) за кодом « 410» відповідно до Класифікатора звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011, - «Товари, що ввозяться в Україну та походять з країн ЄС».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року задоволено позов повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням Галицька митниця Держмитслужби оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Тістечко Ю.Я. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача Луців О.М. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ТОВ «Волагро» 16.01.2020 до митного оформлення на товар «Добрива мінеральні із вмістом трьох поживних елементів азоту, фосфору, калію та мікроелементів» подано митну декларацію № UA209140/2020/002748. Відповідно до поданої декларації декларантом до товару застосовано преференцію за кодом 410 на підставі декларації - інфойсу, складеної еспортером від 15.01.2020 № А/2020/461.

Проте, органом Держмитлужби сформовані картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026.

Згідно карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026 неможливо завершити митне оформлення у зв`язку з тим, що на товари згідно ЕМД не може бути застосовано преференцій, у зв`язку із тим, що документ про походження визначається непридатним для застосування преференцій відповідно до норм ст. 32 Доповнення «щодо визначення поняття «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва» до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, в ремках Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, з іншої сторони від 27.06.2014, оскільки декларація-інвойс видано (складено) експортером, який експортував товари походження яких не підтверджене митними органами країн ЄС.

Позивач, не погодившись із карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026 , звернувся із даним позовом до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 246 Митного кодексу України (далі - МК України) метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до частини 1 статті 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії (частина перша статті 257 МК України).

Згідно з частиною 5 статті 280 МК України, ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 281 МК України передбачено, що допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Згідно з частиною 2 статті 36 МК України, країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 36 МК України передбачено, що країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.

Відповідно до частини 6 статті 36 МК України, положення цього Кодексу застосовуються для визначення походження товарів, на які при ввезенні їх на митну територію України поширюється режим найбільшого сприяння (непреференційне походження), з метою застосування до таких товарів передбачених законом заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

У відповідності до частини 7 статті 36 МК України повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України.

Статтею 43 МК України передбачено, що документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Частиною 3 статті 43 МК України встановлено, що сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Відповідно до частини 6 статті 43 МК України, засвідчена декларація про походження товару - це декларація про походження товару, засвідчена державною організацією або компетентним органом, наділеним відповідними повноваженнями (частина 5), а декларація про походження товару - це письмова заява про країну походження товару, зроблена у зв`язку з вивезенням товару виробником, продавцем, експортером (постачальником) або іншою компетентною особою на комерційному рахунку чи будь-якому іншому документі, який стосується товару.

Частиною 9 статті 43 МК України передбачено, що додатковими відомостями про країну походження товару є відомості, що містяться в товарних накладних, пакувальних листах, відвантажувальних специфікаціях, сертифікатах (відповідності, якості, фіто санітарних, ветеринарних тощо), митній декларації країни експорту, паспортах, технічній документації, висновках експертизи відповідних органів, інших матеріалах, що можуть бути використані для підтвердження країни походження товару.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 44 МК України, у разі ввезення товару на митну територію України, сертифікат про походження товару подається обов`язково на товари, до яких застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

Згідно з Протоколом І до Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, ратифікованої Законом України № 1678-VII від 16.04.2014 (далі - Протокол), товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів: (а) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку ІІІ до цього Протоколу; або (b) у випадках, вказаних у статті 22 (1) цього Протоколу, - декларація, що надалі іменуватиметься «декларація інвойс», надана екпортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інфойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу (ч. і ст. 16).

Відповідно до частини 1 статті 22 Протоколу декларація інвойс, зазначена в статті 16 (1) (b) цього Протоколу, може бути складена: (а) затвердженим експортером у розумінні статті 23 цього Протоколу, або (b) експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро. Як зазначено в частинах 2 і 3 статті 22 Протоколу, декларація інвойс може бути складена, якщо розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Експортер, який складає декларацію інвойс, повинен бути готовим у будь-який час, на вимогу митних органів експорту надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього договору.

Статтею 3 цього Протоколу передбачено, що подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватись у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу. Перевірка має бути здійснена митними органами країни експорту. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-які докази і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера, інші перевірки, які вважатимуть належними. Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу.

Згідно з частиною 1 статті 45 МК України у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про проходження товару чи достовірності відомостей, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про проходження товару або надання додаткових відомостей.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ТОВ «Волагро» 16.01.2020 до митного оформлення на товар «Добрива мінеральні із вмістом трьох поживних елементів азоту, фосфору, калію та мікроелементів» подано митну декларацію № UA209140/2020/002748. Відповідно до поданої декларації декларантом до товару застосовано преференцію за кодом 410 на підставі декларації - інвойсу. Складеної експортером від 15.01.2020 № А/2020/461.

З оскаржуваної картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленню випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідача від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026 судом встановлено, що підставою для відмови слугувало те, що декларація-інвойс видана (складена) експортером, який експортував товари, походження яких не підтверджено митними органами країн ЄС.

Разом з цим, у матеріалах справи наявна відповідь Галицької митниці № 7.4-1-15/8/3586 від 07.02.2020 на адвокатський запит представника позивача, у якій вказано, що Державна митна служба України листом № 16/16-01/7/515 від 14.01.2020 інформувала Галицьку митницю про отримання інформації від уповноваженого органу Польщі від 26.11.2019, яким не підтверджено преференційне походження товару, зазначеного в інвойсі № А/2018/16846 від 27.12.2018. Зазначено також, що з урахуванням практики перевірки документів про походження товарів та Пояснень Комісії ЄС (2007/С 83/01 від 17.04.2017) для цілей застосування преференцій вважаються непридатними документи про походження (сертифікат з перевезення товару, декларація інвойс), що складені експортером, який експортував товари, походження яких не підтверджено митними органами країн ЄС і в подальшому експортує такі товари.

Відповідач до матеріалів справи долучив інформацію від уповноваженого органу Польщі від 26.11.2019, яким не підтверджено преференційне походження товару, зазначеного в інвойсі № А/2018/16846 від 27.12.2018, як на підставу відмови у митному оформленні товарів за митною декларацією позивача 16.01.2020 № UA209140/2020/00026, оскільки відповідно до поданої декларації декларантом до товару застосовано преференцію за кодом 410 на підставі декларації - інвойсу, складеної експортером від 15.01.2020 № А/2020/461.

Суд вказує, що до поданої декларації декларантом до товару застосовано преференцію за кодом 410 на підставі декларації - інвойсу, складеної експортером від 15.01.2020 № А/2020/461, згідно з якою позивачем ввозився на територію України тарногран 21, тарногран 25, сульфат магнію.

Згідно з інвойсом № А/2018/16846 від 27.12.2018 на територію України ввозився товар Yara Mila 7-20-28.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем враховано відомості викладені у листі уповноваженого органу Польщі від 26.11.2019 щодо товару відмінного тому що ввозився позивачем, що і підтверджено сторонами в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020, яке залишене без змін Восьмим апеляційним адміністративним судом постановою від 16.02.2021 визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Галицької митниці Держмитслужби від 31.03.2020 № № 5/7.4-19/209000, 6/7.4-19/209000 щодо ТОВ «Волагро» при ввезенні товару на митну територію України, за Митною декларацією, який походить з Європейського Союзу, а Сертифікат про походження товару EUR.1 від 10.06.2020 № PL/MF/AL 0149554, засвідчуює достовірність заявленої країни походження, а тому були підстави застосування щодо нього тарифних преференцій.

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

В матеріалах справи відсутні відомості про здійснення відповідачем перевірки походження товару, митне оформлення якого здійснювалося згідно з митною декларацією від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026, або про надіслання відповідних запитів уповноваженим органам щодо надання додаткових документів чи відомостей до декларації-інвойсу від 15.01.2020 № А/2020/461.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

За приписами частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд також зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а.

Крім того, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваної картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026, відтак картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.01.2020 № UA209140/2020/00026 є протиправною та підлягає скасуванню.

Таким чином, з метою належного способу захисту прав позивача, суд вважає за необхідне, зобов`язати Галицьку митницю Держмитслужби здійснити митне оформлення товарів пред`явлених до митного оформлення за Митною декларацією від 16.01.2020 № UA209140/2020/002748, із застосуванням тарифної пільги (тарифної преференції) за кодом « 410» відповідно до Класифікатора звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/5604/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 12.04.2021