Справа № 140/421/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року ЛуцькСправа № 140/421/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач 1), Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - Головне управління ДМС України в Закарпатській області, відповідач 2) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 04 грудня 2020 року №458-20; зобов`язання Головного управління ДМС України у Закарпатській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.13-14).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що в липні 2020 року позивач звернулася до відповідача 2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій навела мотиви, за яких потребує надання їй такого статусу. 06 січня 2021 року позивачу було вручено повідомлення від 23 грудня 2020 року №4.4/28, з якого слідує, що ДМС України прийнято рішення від 04 грудня 2020 року №458-20 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Копія рішення позивачу не надавалась та їй невідомі підстави, з яких відповідачами відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач стверджує, що не може повернутися до Ісламської Республіки Афганістан, оскільки існує загроза її життю через побоювання стати жертвою переслідування у зв`язку із громадянською війною, яка досі продовжується у цій країні.

Позивач вважає, що відповідачами порушено її права та просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 позов не визнав та у задоволенні позовних вимог просив відмовити (а.с.30-39). В обґрунтування цієї позиції вказав, що за матеріалами особової справи позивач виїхала з Афганістану до Таджикистану у січні 2020 року легально, де проживала близько місяця, очікуючи візу в Україну. У лютому 2020 року позивач прибула в Україну повітряним транспортом. Протягом десяти днів проживала в місті Києві в найманому житлі брата разом з мамою, сестрою та племінником, а потім переїхала до Одеси для зустрічі з кузеном з Данії. За допомогою кузена знайшли перевізника та разом з родичами вирішили нелегально потрапити до однієї з країн Європейського Союзу. 20 липня 2020 року позивач незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Румунію, однак після незаконного перетину кордону була затримана представниками прикордонної поліції Румунії та 23 липня 2020 року передана на територію України. Лише 21 серпня 2020 року позивач звернулася із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Заяву прийнято до розгляду Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області.

Відповідач 1 вважає, що ним правомірно після вивчення відповідно до статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) документів, перевірки фактів, повідомлених позивачем, та на підставі висновку від 04 листопада 2020 року, прийнято рішення від 04 грудня 2020 року №458-20 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відсутність доказів на підтвердження реальних побоювань позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності та доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, як і доказів на підтвердження фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, або ж перебування членом певної політичної, релігійної, військової або громадської організації та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства не дає підстав вважати, що існують умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивач не виконала вимоги частини другої статті 13 цього Закону та не пройшла медичне обстеження. До того ж позивач разом з родиною перебувала в третій безпечній країні (Таджикистані), однак там із заявою про визнання біженцем не зверталася.

Оскільки відзив на позовну заяву не підписаний представником, то суд не бере такий відзив до уваги.

У відзиві на позов відповідач 2 також позовні вимоги не визнав та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.29-33). При цьому зазначив, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинна довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується її заява. Позивач у заяві вказала, що до виїзду з країни вона працювала у Національній службі безпеки та покинула свою країну через погрози з боку представників руху Талібан, які вимагали інформацію про працівників установи, а також вимагали підкласти працівникам щось у їжу. Проте під час розгляду заяви, у ході проведення співбесід із позивачем 31 серпня 2020 року та 26 жовтня 2020 року встановлено суперечності у її твердженнях як щодо отримання нею погроз, так і щодо роботи. Тому елемент заяви стосовно трудових відносин позивача не приймається як доведений, а її твердження щодо отримання погроз, повідомлених під час співбесіди, носять загальний характер, тобто озвучується інформація про погрози посадовим особам органів влади, яка є загальновідомою.

Відповідач 2 наголосив, що позивач, перебуваючи в Афганістані, не скористалася альтернативою внутрішнього переміщення. Крім того, за півроку перебування в Україні підшукувала нелегальних організаторів, які б її доправили в одну з країн Європейського Союзу, та не зверталася до органу міграційної служби із заявою про надання їй статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, а таку заяву подала лише після затримання за фактом незаконного перетину кордону. Не зробила вона цього і під час перебування на території інших безпечних країн.

На підставі інформації про країну походження Афганістан вважає, що позивачу у випадку повернення, можливо, і буде загрожувати ризик опинитися без роботи та без засобів до існування, проте пояснення, які надала ОСОБА_1 , не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань заявниці в країні її громадянської належності, оскільки вони є непереконливими і не доводять факт переслідування або існування загрози переслідувань заявниці в країні її громадянської належності та наявність загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування до неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а тому відсутні умови, визначені у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закон №3671-VI, для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 11 березня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача 2 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.136).

22 березня 2021 року представник позивача ознайомився із матеріалами особової справи позивача, які були витребувані судом (а.с.140).

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Як слідує з матеріалів особової справи (а.с.48-133), позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місто Кабул), є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан; національність - афганка, сповідує іслам; неодружена; закінчила університет у Кабулі у 2018 році. Такі відомості стосовно неї відображені в анкеті від 21 серпня 2020 року (а.с.54-58, переклад на а.с.60-64). Позивач також вказала, що не працює, однак раніше працювала асистентом менеджера фінансового відділу в Службі національної безпеки. Позивач повідомила, що 10 січня 2020 року покинула Афганістан та за візою прибула літаком до Республіки Таджикистан, де пробула 27 - 28 днів, а звідти прибула за візою літаком в Україну. Причиною виїзду з країни постійного проживання позивач вказала, що здійснила це з метою врятувати життя, тому що працювала в Національній Прямій (основній) безпеці та отримувала вимоги від представників руху Талібан надати інформацію про працівників, однак виконувати ці вимоги вона відмовилась. Одночасно позивач заперечила причетність до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов`язаних з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами, застосування до неї адміністративних заходів (арешту, затримання), наявність вироків за кримінально караними діяннями.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі №303/3987/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року (а.с.65, 141-147), ОСОБА_3 затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк 6 місяців.

Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2020 року у справі №303/3986/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (а.с.66, 148-151), ОСОБА_1 незаконно, поза пунктом пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Румунію на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Тячів», однак після незаконного перетину кордону була затримана представниками прикордонної поліції Румунії та 23 липня 2020 року під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Солотвино» Мукачівського прикордонного загону на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб була передана на територію України у встановленому угодою порядку. У ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 на територію України в`їхала у встановленому порядку 12 лютого 2020 року через пункт пропуску «Бориспіль-авіа». ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно: до органів міграційної служби в п`ятиденний термін чи протягом періоду перебування на території України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи для продовження терміну перебування на території України у встановленому порядку не зверталась.

19 серпня 2020 року позивач подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (реєстраційний №18 від 21 серпня 2020 року) (а.с.53, переклад на а.с.59).

04 вересня 2020 року наказом Головного управління ДМС в Закарпатській області №66 (а.с.95) на підставі висновку від 03 вересня 2020 року (а.с.93-94) вирішено приступити до оформлення документів громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведення співбесіди з позивачем відповідачем 2 04 листопада 2020 року затверджено висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (а.с.113-126).

На підставі цього висновку рішенням ДМС України від 04 грудня 2020 року №458-20 громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.127).

Повідомленням від 23 грудня 2020 року №4.4/28 (а.с.129), яке позивач отримала 06 січня 2021 року (а.с.132), Головне управління ДМС України у Закарпатській області інформувало про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення ДМС України від 04 грудня 2020 року №458-20 необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за захистом прав та інтересів із цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом №3671-VI.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону №3671-VI, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Отже, встановлення умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведених у пунктах 1 та 13 Закону №3671-VI, є визначальним для прийняття уповноваженим органом відповідного рішення за результатами розгляду її заяви про надання їй такого статусу.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено у статті 5 Закону №3671-VI.

Як визначено у частині першій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина друга статті 5 цього Закону).

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частинами першою, другою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (частина сьома статті 7 Закону №3671-VI).

Попередній розгляд заяви іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частини перша, четверта статті 8 Закону №3671-VI).

Прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є попередньою стадією розгляду заяви. Оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності повинна здійснюватися міграційними органами після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 9 цього Закону визначено процедуру розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Розгляд заяви здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців (частина перша). Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга). Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста). Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята).

Згідно з пунктом 5.1 розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила №649) після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається; готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Частиною п`ятою статті 10 Закону №3671-VI установлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН в справах біженців (далі - УВКБ ООН), видання 1992 року, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За змістом пунктом 4 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

При цьому слід зазначити, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У Керівництві з оцінки потреб міжнародного захисту осіб, які шукають притулку, з Афганістану (30 серпня 2018 року), вказано, що особи, які покидають Афганістан, можуть піддаватися ризику переслідування з причин, пов`язаних з триваючим збройним конфліктом в країні, або у зв`язку з серйозними порушеннями прав людини, які не мають прямого відношення до конфлікту, а також у випадках поєднання двох згаданих факторів. УВКБ ООН вважає, що особи, які входять до однієї або двох груп ризику, можуть потребувати міжнародного захисту як біженці в залежності від конкретних обставин справи, зокрема, особи пов`язані з урядом і міжнародним співтовариством, в тому числі з міжнародними збройними силами, або що вважаються підтримують уряд і міжнародне співтовариство; жінки, що належать до певних груп населення або знаходяться в визначених умовах, підприємці, інші заможні особи і члени їх сімей.

Зі змісту заяви-анкети та протоколів співбесід від 31 серпня 2020 року та від 26 жовтня 2020 року (а.с.59-64, 83-88, 101-107) вбачається, що позивач з матір`ю, сестрою та племінником прибули з Таджикистану, а туди - з Афганістану за візою. Позивач причиною залишення країни походження вказала погрози у телефонному режимі з боку представників групи Талібан через те, що працюючи в Національній службі безпеки вона відмовилася надавати інформацію про працівників. Позивач на співбесіді повідомила, що з Києва, де вони перебували 10 днів, переїхала в Одесу для зустрічі із родичами - кузеном, який проживає в Данії. Саме він порадив їм не повертатися до Афганістану та мігрувати до європейських країн, де легше отримати статус біженця.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність свої тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

У висновку працівника щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03 вересня 2020 року (а.с.93-94) вказано, що зі слів заявниці до виїзду з країни походження спонукав той факт, що в Афганістані має місце бездіяльність правоохоронних органів проти діяльності незаконних збройних формувань, які здійснюють залякування осіб, які працюють на державу.

Вирішуючи питання, чи були наявні, і чи були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення обставини, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, які дають право позивачеві вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що позивач не надала оригіналів паспортних документів, які б підтверджували особу та громадянство, а лише копію сторінки закордонного паспорту (а.с.89-90); відсутність оригіналу паспорту ОСОБА_1 пояснила його втратою в Одесі.

Позивач проживала в Кабулі в районі Карте Парван (зі слів заявниці). Карте Парван - район на північному заході Кабула, він є центром афганських індуїстів і сикхів, розташований за 3-5 км від центру Кабула, відомий наявністю декількох гучних особняків; більшість його жителі - етнічні таджики (джерело: https://ru.qaz.wiki/wiki/Karte_Parwan).

Як повідомляється у звіті EASO «Керівництво по країні Афганістан» за червень 2019 року, на території Афганістану різний рівень загрози - є регіони, де реальний ризик зазнати серйозної шкоди недостатньо високий або взагалі відсутній, зокрема провінція Кабул, (включно із Кабул-Сіті), де невибіркове насильство не сягає такого рівня, щоб існували підстави вважати про наявність ризику для заявника зазнати серйозної шкоди у випадку повернення до країни походження: відсутні відкриті збройні сутички між урядовими військами та збройними у групуваннями, поодинокі теракти у більшості випадків спрямовані на громадян іноземних країн та їх представництва тощо. Є ряд провінцій, де присутнє невибіркове насильство, але не на високому рівні ( Бадахішан , Багдіс , Баглан , Балх (окрім столиці Мазар-Шаріф), Гор , Герат (окрім Герат-Сіті), Джавзян , Кабул (включно із Кабул-Сіті), Кандагар , Капіса, Хост, Погар, Німроз, Нуристан, Пактика, Сар-е-Пул, Тахар, Урузган , Вардак); тобто, для того, щоб були підстави вважати, що цивільна особа, яка повернулася на територію, зіткнеться з реальним ризиком зазнати серйозно шкоди з причин, викладених у статті 15 Директиви №2011/95/ЄС, необхідно більш високий рівень окремих елементів невибіркового насильства. Провінції, де невибіркове насильство має місце на такому низькому рівні, що в цілому немає ніякого реального ризику для цивільної особи постраждати особисто: Баміан, Дайкунді, Парван і Саманган, а також Герат-Сіті та Мазар-Шаріф. Провінція, де відсутній збройний конфлікт і немає реального ризику зазнати серйозної шкоди за змістом статті 15, - Панджшир (джерело: https://www.easo.eurора.еи/sites/default/files/Country_Guidance_Afghanistan _20I9.pdf; дата доступу 02 жовтня 2020 року).

Як повідомила позивач на співбесіді 26 жовтня 2020 року, вона здобула вищу освіту в університеті Кардан за спеціальністю «менеджмент і фінанси». Навчання поєднувала з роботою асистентки менеджера у Національній службі безпеки Афганістану. Її посадовими обов`язками була робота з комп`ютером, реєстрація працівників, їх ID-карт та особистої інформацію про них. Пропрацювала позивач у цій установі понад 10 років. Як стверджувала позивач, саме через її посадові обов`язки у неї виникли проблеми з представниками руху Талібан в Афганістані і тому стало небезпечно продовжувати працювати. Оскільки від неї по телефону вимагали інформацію щодо всіх працівників, то вона була змушена змінити номер. Поряд з тим позивач під час співбесіди 31 серпня 2020 року повідомила, що офіційно припинала трудові відносини, однак під час співбесіди 26 жовтня 2020 року вказала, що не припиняла трудові відносини, а лише повідомила менеджеру про відсутність на роботі протягом деякого часу. Позивач під час співбесіди 26 жовтня 2020 року вказувала в одному випадку, що була вдома місяць, в іншому - два місяці.

В поясненнях позивача є й інші протиріччя. Так вона стверджувала, що всі погрози від талібів вона отримувала тільки через телефонні дзвінки. Номер її телефону надав талібам таємний агент, який працює в Національній службі безпеки та співпрацює з угрупуванням Талібан. Позивач вказала, що після того, як вона змінила контактний номер, погрози більше не надходили. Поряд з тим з часу отримання перших погроз у 2018 році позивач продовжувала працювати ще протягом року та мати той же номер телефону аж поки вона не вирішила їхати з Афганістану. За її словами, усі працівники під час працевлаштування залишають свої контактні дані - адресу і номер телефону. У той же час під час співбесіди 26 жовтня 2020 року вона стверджувала, що таліби не можуть знати її адресу проживання, оскільки їх агент не має доступу до цієї інформації, а на інше питання вказала, що «ті люди приходили і питали наших сусідів, де ми перебуваємо».

Твердження позивача щодо отримання погроз, повідомлених під час співбесіди, носять загальний характер - зазначена інформація про погрози посадовим особам органів влади, яка є загальновідомою. Враховуючи освіченість заявниці, загальна інформація не є достатньою для обґрунтованого переконання, що побоювання позивача є реальними та виходять з правдивих фактів. Будь-яке документальне підтвердження щодо її трудових відносин відсутнє.

Заявниця під час співбесід зазначала, що не бажає повертатися до Афганістану, тому що небезпека виходить від представників угрупування Талібан.

Пояснення, які надала ОСОБА_1 , не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань заявниці в країні її громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не доводять загрози її життю, безпеці, чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Позивач не надала доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з погрозами їй чи її рідним, доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого іншого тиску відповідних органів чи незаконних угрупувань в країні походження, що унеможливлювало б проживання на території країни походження. Будь-які докази переслідування позивача відсутні у матеріалах справи та такі не були надані відповідачам при розгляді заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом взято до уваги результати опрацювання Управлінням Служби безпеки України в Закарпатській області запиту Головного управління ДМС України в Закарпатські області стосовно ОСОБА_1 (лист від 26 жовтня 2020 року №58/2-3665 на а.с.108), з їх змісту слідує, що у діях останньої є ряд обставин, які виключають можливість провадження процедури визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених статтею 6 Закону №3671-VI. Зокрема, встановлено, що заявниця прибула в Україну не у зв`язку із побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, застосування до неї смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а через бажання отримати матеріальні блага та гарантії соціального захисту країн Європейського Союзу. Під час слідування до однієї з країн Європейського Союзу ОСОБА_1 тривалий час перебувала на території безпечних країн (Таджикистан, Киргизстан), де мала змогу звернутися до міграційного органу зазначених іноземних держав з метою отримання статусу біженця, однак з невідомих причин цього не стала цього робити. У лютому 2020 року іноземка прибула офіційним шляхом на територію України, використовуючи отриману у вітчизняній консульській установі за кордоном візу, але після закінчення дозволеного терміну перебування продовжувала незаконно перебувати на території України, розглядаючи територію України як транзитну для переправлення до країн Євросоюзу, та 23 липня 2020 року незаконно, поза пунктами пропуску, без документів, перетнула українсько-румунський кордон й була затримана працівниками прикордонної поліції Румунії.

Таким чином, позивач, перебуваючи в Афганістані, не скористалася альтернативою внутрішнього переміщення. Перебуваючи на території інших безпечних держав до приїзду в Україну, позивач із відповідною заявою про надання їй статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, не зверталася. Також перебуваючи в Україні (спочатку - легально), а потім незаконно (усього протягом п`яти місяців) не звернулася із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 5 Закону №3671-VI (протягом п`яти робочих днів після прибуття), якщо її побоювання були реальними, а лише вичікувала можливість нелегального перетину кордону, щоб потрапити в одну з країн Європейського Союзу, де вона бажала себе легалізувати. Із заявою про надання притулку позивач звернулася в Україні лише після її затримання у зв`язку із спробою незаконного перетину державного кордону.

У таких діях заявниці вбачається невідповідність намірів отримати статус біженця в Україні, про який вона заявила у серпні 2020 року після того, як була передана з Румунії в Україну. Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що таке звернення до Головного управління ДМС в Закарпатській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Відповідачі під час попереднього розгляду заяви та при прийнятті рішення провели збір та аналіз інформації про країну походження (а.с.117-119; 121-124) та особу заявника.

Згідно з пунктом 35 Директиви №20211/95/ЄС ризики, яким піддається все населення країни або частини населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 цієї Директиви (що є умовою надання додаткового захисту).

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати самостійною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

За наслідками проведеної відповідачем 2 перевірки не встановлено фактів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними. Із здобутих матеріалів, а також матеріалів про країну Афганістан, зокрема матеріалів, Регіонального Представництва УВКБ ООН у справах біженців в Україні, співбесід із позивачем, слідує, що факти щодо загрози життю позивача в країні походження і постійного проживання Афганістан (з її слів) не є переконливими; позивач ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не зазнавала. Тому підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі дійшли правильного висновку, що відсутність правдивих і достовірних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання не дає підстав для визнання позивача біженцем відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI. При цьому економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Відповідач 2 у висновку від 04 листопада 2020 року, аналізуючи інформацію з відкритих джерел щодо ситуації в країні походження позивача з посиланнями на джерела інформації, дійшов висновку, що відсутні вагомі підстави вважати, що в разі повернення позивача до Афганістану буде існувати загроза її життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості та іншим суттєвим порушенням основоположних прав людини або позивач зіткнеться з серйозною індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Афганістану.

Аналіз матеріалів особової справи позивача та встановлені у справі обставини в контексті положень Закону №3671-VI, якими визначені підстави та умови для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дозволяє погодитися із доводами відповідачів про те, що у цій справі позивачем не наведено переконливих доводів вважати, що її перебування у країні походження (повернення до неї) реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань або ж загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через можливість застосування щодо неї смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості її побоювань загрози життю, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інші докази існування умов, які б відповідали вимогам пунктів 1, 13 статті 1 Закону №3671-VI для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вказували на наявність підстав для прийняття відповідачем 1 відповідного рішення.

На думку суд, відповідачем 1 надана об`єктивна оцінка поясненням заявника під час розгляду питання про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і доводять до висновку, що дійсною причиною є міграція на територію країн Європейського Союзу. У свою чергу тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Афганістану.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналіз чинного законодавства та встановлені на підставі письмових доказів обставини у справі вказують на те, що відповідач 1 як суб`єкт владних повноважень виконав свій обов`язок щодо доведення перед судом правомірності прийняття спірного рішення.

Недоведення умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відповідно до статті 6 цього Закону виключає можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 04 грудня 2020 року №458-20, а тому в задоволенні позову у цій частині позовних вимог належить відмовити.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні основної вимоги (про визнання протиправним та скасування рішення від 04 грудня 2020 року №458-20 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту), то й у задоволенні похідної вимоги про зобов`язання повторно розглянути заяву позивача також слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, ідентифікаційний код юридичної особи 37508470), Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (88017, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Грибоєдова, 12-а) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк