Справа № 320/8768/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року м. Київ № 320/8768/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПриватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліми Олени Олександрівни
третя особа1) Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» 2) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна
провизнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліми Олени Олександрівни (далі по тексту - відповідач, Приватний виконавець), в якому, з урахуванням адміністративного позову у нові редакції від 18 січня 2021 року, просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 03 вересня 2020 року ВП №62928039.

В обґрунтування позову позивач зазначив про незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки приватний виконавець не перевірила виконання виконавчого напису в добровільному порядку; виконавчий документ прийнято не за місцем реєстрації боржника; виконавчий напис не відповідав вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а також іншим вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року адміністративну справу №320/8768/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2020 року справу №320/8768/20 розподілено на суддю Аблова Є.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Також, вказаною ухвалою залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі по тексту - третя особа, АТ «ПУМБ») в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

23 лютого 2021 року від Приватного виконавця надійшов відзив на позовну заяву у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що в отриманій заяві про примусове виконання виконавчого напису були зазначені всі необхідні дані про позивача, місце проживання, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, дані про наявність грошових коштів на рахунку в АТ «ПУМБ», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, 4.

16 березня 2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив у якому просив не брати до уваги відзив Приватного виконавця, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні, призначеному на 06 квітня 2021 року, враховуючи думку відповідача, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

На виконанні у Приватного виконавця перебуває ВП №62928039 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. №27330, виданого 13 серпня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості у розмірі 37 353, 92 грн.

03 вересня 2020 року Приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Незгода позивача з постановою про відкриття виконавчого провадження №62928039 зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону №1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1404-VIIІ приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII ««Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 Закону № 1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частинами першою, другою статті 25 Закону № 1403-VIII визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Пунктом 1 розділом ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802; далі - Інструкція № 512/5) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.

З положень Закону №1404-VIII вбачається, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у справі № 804/6996/17 від 08 квітня 2020 року.

Матеріалами справи встановлено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувачем зазначено, що ОСОБА_1 є власником рахунку, відкритого в AT «ПУМБ», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, 4. Також, на підтвердження наявності у боржника відкритого у АТ «ПУМБ» банківського рахунку, стягувачем долучено до заяви довідку АТ «ПУМБ» від 27 серпня 2020 року вих. №1_01.

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №2346) кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Згідно з пунктами 6.1, 6.2 статті 6 Закону №2346 банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.

Пунктом 7.1.5 статті 7 Закону №246 встановлено, що зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється, як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Грошові кошти у формі записів на рахунках у банках є майном у розумінні глави 13 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 905/3542/15.

Таким чином, з наведеного висновується, що приватний виконавець має право приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 905/584/19, суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку: «…Суд першої інстанції, розглядаючи скаргу на дії приватного виконавця, встановив місцезнаходження боржника, місцезнаходження його майна, зокрема, грошових коштів та з урахуванням вимог статті 24 Закону, вимог XIII Цивільного кодексу України, в розумінні якої грошові кошти є майном, та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дійшов правомірного висновку про те, що приватний виконавець мав право приймати до виконання наказ суду за місцезнаходженням майна боржника, а саме - грошових коштів боржника на рахунках у банківських установах міста Києва, та приватним виконавцем не порушено вимог щодо територіальності з відкриття виконавчого провадження.».

Таким чином, у зв`язку з надходженням до приватного виконавця заяви про примусове виконання виконавчого напису №27330, виданого 13 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., у якому зазначено, що місцезнаходження майна боржника перебуває у межах виконавчого округу міста Києва, у приватного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання чи відмови у відкритті виконавчого провадження у зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати протиправною прийняту приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №62928039 з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зауважує, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б спростовували твердження відповідача в цій частині.

Також, щодо доводів позивача про невідповідність виконавчого напису вимогам статті 4 Закону №1404-VІІІ, суд зазначає таке.

Статтею 4 Закону №1404-VІІІ визначені вимоги до виконавчого документа, зокрема, у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У разі пред`явлення до примусового виконання рішення міжнародного юрисдикційного органу у випадках, передбачених міжнародним договором України, такий виконавчий документ повинен відповідати вимогам, встановленим міжнародним договором України.

Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Виконавчий документ може бути видано у формі електронного документа відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги». Порядок пред`явлення до виконання виконавчих документів, виданих у формі електронного документа, визначається Міністерством юстиції України.

За приписами пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;

11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Аналізуючи зміст виконавчого напису №27330, виданого 13 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., судом встановлено, що він відповідає усім зазначеним у статті 4 Закону №1404-VІІІ вимогам, у зв`язку з чим у відповідача були відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу.

Інші доводи позивача, зокрема, щодо ненадання йому часу для добровільного виконання рішення не стосуються порушень прав позивача відповідачем в ході виконання виконавчого напису, а тому не можуть бути розглянуті у рамках даного спору.

Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №62928039 від 03 вересня 2020 року задоволенню не підлягає.

Стосовно посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає таке.

У відповідності до частин першої, пункту 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що позивачем оскаржується постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження №62928039 від 03 вересня 2020 року, у той же час з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 23 вересня 2020 року, про що свідчить відтиск штампу ПАТ «Укрпошта» на конверті.

У той же час, про порушення своїх прав позивач дізнався 14 вересня 2020 року, що не заперечується сторонами.

Таким чином, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено.

Крім того, доводи відповідача про те, що позивач звернувся з даним позовом до суду 15 січня 2021 року не підтверджуються матеріалами справи.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятої у рамках виконавчого провадження №62928039 постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 вересня 2020 року, а тому про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Суліма Олена Олександрівна (РНОКПП невідомий, адреса: 01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 25/2, офіс 4);

Третя особа: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (, адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4).

Суддя Є.В. Аблов