Справа № 640/938/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м. Київ № 640/938/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України № 449-19 від 21.12.2019, яке викладене у повідомленні № 4 від 02.01.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина РФ ОСОБА_1 ;

- прийняти рішення, яким зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, упередженим і таким, що не відповідає міжнародним зобов`язанням України та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку, оскільки позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідування з боку як влади Російської Федерації (порушено кримінальне провадження, що потягне незаконне засудження, застосування тортур та нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження), так і окремих, поза владних, націоналістично налаштованих угрупувань. Позивач не може повернутися до країни походження.

Як зазначає позивач, відповідачем не взято до уваги загальновідому інформацію по країні походження іноземця - про постійні, системні та систематичні порушення прав людини і громадянина, у всіх сферах життєдіяльності громадян, що у свою чергу тягне порушення з боку відповідача міжнародних зобов`язань України та національного законодавства у сфері захисту шукачів притулку та біженців. Негативні насліди можуть настати як збоку держави, так і не державних органів та організацій, які пропагандують культ насильства та нетерпимості до проукраїнські налаштованих громадян.

Позивач стверджує, що у процедурі визначення його статусу, у порушення п. 12 ст. 27 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідач не проводив збір та аналіз інформації про наявність у країні походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, умов, зазначених у пунктах 1, 13 і 14 частини першої статті 1 цього Закону та не встановив наявність фактичних доказів того, що побоювання є реальними.

На думку позивача, існують такі підстави для надання йому статусу біженця як: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме належності до певної соціальної групи та політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Згідно з матеріалами особової справи позивача, відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його за конвенційними ознаками. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також до відзиву відповідачем додано копію матеріалів особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 № 2018КV0128.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи № 640/938/20 за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Шолохівське, м. Біла Калітва, Ростовської області, РФ, за національністю - росіянин, за віросповіданням - християнин, рідна мова російська, освіта вища, одружений, має трьох дітей, є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 від 31.03.2001 року виданим 1 відділенням міліції Новошахтинського ОВД Ростовської області.

12.06.2018 позивач звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення позивач перебував в Україні нелегально з грудня 2017 року.

Відповідно до матеріалів особової справи, у своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що коли почався конфлікт в Україні його визвав до себе начальник податкової служби та почав вимагати гроші на недержавний фонд підприємців на військовий конфлікт, який на той час відбувався в Україні, проте ОСОБА_1 відмовився платити гроші. За його відмову співпрацювати із правоохоронними органами РФ, надавання хабарів у бізнесі, розповсюдження правдивої інформації відносно співпраці ФСБ, поліції та Альфа - Банку, які займаються шахрайськими діями з вилучення грошей у бізнесменів в нього відібрали власний бізнес, зникли гроші на його банківському рахунку, проти нього відкрили кримінальну справу щодо вимагання коштів в особливо великих розмірах. Судом було винесено вирок - чотири роки виправної колонії суворого режиму, але, як стверджує позивач, він вирішив тікати, щоб його не вбили за гратами. До виїзду в Україну позивач майже два місяці переховувався по різних адресах у різних містах - родичах, знайомих та зупинявся у різних готелях та знімав квартирну незнайомців. ОСОБА_1 стверджує, що боїться повертатися до країни своєї громадянської належності через загрозу зазнати тортур або бути вбитим представниками поліції або ФСБ Росії.

В анкеті особи, з якою звернувся позивач, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), в п. 4.1 ОСОБА_1 зазначив, що за відмову платити хабарі податківцям та опосередковано фінансувати війну на Донбасі у нього відібрали бізнес, а колегу, з яким створив будівельну компанію довели до самогубства. Позивача та його родину із 2016 року стали переслідувати. Будівельна компанія фірма «Квант», де позивач був одним із засновником та директором, після перевірок та накладення різного роду штрафів збанкрутіла. ОСОБА_1 вказав, у 2016 році його викликали до податкової служби міста Ростова-на-Дону де повідомили про його фірма повинна сплатити 2 млн. рублів, проте позивач відмовився у зв`язку з відсутністю таких грошей. Через тиждень сума зросла до 15 млн. рублів офіційно у якості штрафів і 3 млн. рублів неофіційно, проте позивач знову відмовився. Через три тижні на адресу фірми прийшло офіційне повідомлення про борг перед державою у сумі 36 млн. рублів та арешт усіх рахунків фірми. Позивач оскаржив вказані дії до суду та виграв першу та третю інстанцію, проте робота фірми все одно зупинилась, а весь цей час до нього йшли погрози від правоохоронців та податківців.

Також ОСОБА_1 зазначив, що із його рахунку в Альфа-банку за підробленими підписами були вкрадені його гроші, у зв`язку з чим позивач звернувся до поліції, де порушили дві кримінальні справи та його визнали потерпілим, також позивач звернувся до суду з позовом до банку. Проте у липні 2016 року його викрили невідомі особи, як потім з`ясувалось поліцейські, які погрожували відкрити кримінальні справи проти позивача якщо він не зупиниться. Потім його відвезли до Москви, де 1 рік і 3 місяці було слідство, яке завершилось обвинуваченням позивача у вимаганні та засудили до 4 з половиною років суворого режиму. Але оскільки адвокат завчасно попередив про обвинувальний вирок, ОСОБА_1 покинув суд та маже 2 місяці переховувався по різних адресах. Як вказує позивач, його адвокат оскаржує рішення суду, проте ОСОБА_1 зазначає, що він розуміє, що із СІЗО та колонії він живим вже не вийде.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем були проведені додаткові співбесіди, які оформлені протоколами від 25.06.2019 та від 26.07.2019.

13.01.2020 ОСОБА_1 отримав Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 4 від 02.01.2020, яке прийнято на підставі рішення Державної міграційної служби України № 449-19 від 21.12.2019.

Рішенням Державної міграційної служби України № 449-19 від 21.12.2019р. відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 185, т.2).

Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 25.11.2019р. справа № 2018KV0128 (а.с. 175-183, т.2). Також в рішенні ДМС України № 449-19 від 21.12.2019р. зазначено, що стосовно заявника умови, передбачені п. 1 чи 13 частини першої ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; 3) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими ч. 2 і 3 ст. 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого ч. 1 ст. 6 цього Закону (ч. 6 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч. 8 ст. 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно ч. 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України № 449-19 від 21.12.2019 вбачається, що позивачу було відмовлено оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було прийнято у відповідності з п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI та на підставі письмового висновку Управління ДМС в Київській області від 28.12.2018 справа № 2017KYIV0101.

Водночас, аналізуючи матеріали справи, матеріали особової справи позивача, протоколи співбесіди, оскаржуване рішення та висновок, суд приходить до висновку, що позивачем не було подано достовірних та переконливих доказів, а також інформації, що б свідчила про факти його переслідування владою Російської Федерації через національність, погляди або віросповідання.

Як зазначив ОСОБА_1 у заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у 2016 році він відмовився надавати хабарі податківцям, через що його з родиною почали переслідувати. В подальшому під час співбесід, позивач у поясненнях вже зазначив, що до податкової інспекції його викликали навесні чи восени 2015 року, та протягом місяця на його компанію «Квант» прийшло повідомлення про податкову заборгованість та штраф на суму 36 млн. руб.

Надалі у співбесідах позивач стверджує, що проблеми почалися у нього в 2015 році, зокрема, 05 червня 2015 року він відкрив у відділенні АТ «Альфа Банк» рахунок для проведення операцій на ринку цінних паперів. Впродовж періоду з 05 червня 2015 року по 21 вересня 2015 року ним було внесені на рахунок 36 млн. рублів. Станом на 29 вересня 2015 року кошти на рахунку були відсутні.

Судом встановлено, що матеріали особової справи позивача містять статут ТОВ «Компанія Квант» (а.с. 196-210 т.1), відповідно до п. 4.1 якого ОСОБА_1 є одним із його засновників.

Також матеріали особової справи містять рішення податкової служби Ростовської області № 8177 від 30.05.2016р. (а.с. 183 т.1) про стягнення податків, зборів, пені та штрафів з ТОВ «Компанія Квант» у сумі 35 921 114,31 руб., а також рішення податкової служби Ростовської області від 30.05.2016 № 11556, № 11557, № 11558 (185-188 т.1) про призупинення операцій по рахунках ТОВ «Компанія Квант» у зв`язку з невиконанням вимоги про сплату податків, зборів, пені та штрафів.

Проте, на переконання суду, фінансові (господарські) взаємовідносини податкової служби РФ з ТОВ «Компанія Квант», одним із засновників хоча і є позивач, не є підставою для надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності з п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Крім того, матеріали особової справи позивача містять позовну заяву ОСОБА_1 до АО «Альфа-банк» від 04.04.2016, постанову про порушення кримінальної справи від 25.04.2016 № та рішення Кіровського районного суду міста Ростов-на-Дону від 05.07.2016 у справі № 2-4891/2016 (а.с. 212-232 т.1), відповідно до яких ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх порушених АО «Альфа-банк» прав у відповідному судовому порядку, наслідком чого було прийнято судове рішення.

Отже позивач (заявник) не надав логічних пояснень щодо того, яким чином фінансові проблеми ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія Квант» в 2015-2016 роках можуть бути наслідками його відмови надавати хабарі в 2016 році для фінансування військових дій РФ в Україні та його переслідування правоохоронними органами.

Щодо посилання позивача на його кримінальне переслідування в РФ, судом встановлено наступне.

В матеріалах особової справи позивача міститься постанова Хорошевського районного суду м. Москви від 05.08.2016 (а.с. 235-239 т.1) яким встановлено, що ОСОБА_1 підозрюється у скоєнні особливо тяжкого злочину, за ознаками складу якого була відкрита 22.07.2016 кримінальна справа. Вироком Хорошевського районного суду міста Москви від 12.10.2017 у справі № 1-348/2017 (а.с. 243-250 т., а.с. 1-25 т.2), визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні злочину передбаченого п. «б» ч.3 ст. 163 УК РФ та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.

Проте, відповідно до пояснень, що містяться в матеріалах особової справи, позивач сам зазначив, що оскільки адвокат завчасно попередив про обвинувальний вирок ОСОБА_1 покинув суд та маже 2 місяці переховувався по різних адресах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався правом на апеляційне оскарження вказаного вироку суду, проте постановою судової колегії по кримінальним справам Московського міського суду від 04.04.2018 (справа № 10-3053/2018) вирок Хорошевського районного суду міста Москви від 12.10.2017 залишено без змін (а.с. 35-44 т.2).

Також матеріали справи містять касаційну скаргу ОСОБА_1 на вирок Хорошевського районного суду міста Москви від 12.10.2017 (а.с. 45-52 т.2).

Отже ОСОБА_1 скористався правом як апеляційного, так і касаційного оскарження.

В свою чергу, п. «б» ч.3 ст. 163 УК РФ передбачає кримінальне покарання за вимагання вчинене з метою отримання майна в особливо великому розмірі.

У постанові Хорошевського районного суду м. Москви від 05.08.2016 встановлено, що ОСОБА_1 , підозрюється у скоєнні особливо тяжкого злочину, за ознаками складу якого була відкрита 22.07.2016 кримінальна справа. Вказаним рішенням суду встановлено, що дії ОСОБА_1 свідчать про явну і навмисну мету стягнути з банку суми збитків від вчинених ним угод з фінансовими інструментами.

Таким чином, суд приходить до висновку, про намагання позивача уникнути покарання на території України та безпідставність його доводів про кримінальне переслідування.

Наявні в особовій справі позивача пояснення свідчать про те, що позивач необізнаний у питаннях політичних подій в Україні. Його громадянська позиція щодо не підтримання дій РВ в Україні носить узагальнений характер і, крім його слів, нічим не виражена.

Отже, проблеми ОСОБА_1 з податковою службою РФ жодним чином не пов`язані з подіями в Україні.

Тобто, є підстави вважати, що виїзд позивача з РФ був спричинений прагненням переховуватися від правосуддя, а не реальним ризиком зазнати серйозної шкоди у зв`язку з незаконним переслідуванням.

За приписами статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04/ЄС заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Поряд з цим, відповідно до пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пункти 45, 66 Настанови передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів справи вбачається, що органами ДМС України вчинювалися необхідні дії для встановлення усіх дійсних обставин у справі.

Зокрема, з метою з`ясування необхідної інформації стосовно ОСОБА_1 ДМС України в Київській області листом від 08.11.2018 звернулась до Київського НДЕКЦ щодо перевірки дактилоскопічної картки позивача (а.с. 130 т.1), на що було отримано відповідну відповідь (а.с. 140 т.1).

08.11.2018 ДМС України в Київській області звернулась з запитом до ГУ СБУ у м. Києві та Київській області (а.с. 131 т.1), на що було отримано відповідь (а.с. 142 т.1).

09.11.2018 ДМС України в Київській області звернулась з запитом до інших ГУ ДМС України в областях щодо надання інформації стосовно ОСОБА_1 (а.с. 132 т.1), на що були отримані відповідні відповіді (а.с. 134-139 т.1).

09.11.2018 ДМС України в Київській області звернулась з запитом до начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУ НПУ в Київській області (а.с. 133 т.1), на що було отримано відповідь щодо не перебування ОСОБА_1 у міжнародному розшуку (а.с. 141 т.1).

Також 25.06.2019 та 26.07.2019 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області були проведені додаткові співбесіди, що оформлені відповідними протоколами (а.с. 143-152 т.1).

На відповідний запит відповідачем було отримано від Міністерства закордонних справи матеріали стосовно стану і дотримання прав і свобод людини в РФ (а.с. 155-182 т.1).

Отже відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а отже відповідач, приймаючи рішення № 449-19 від 21.12.2019 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи пояснення викладені в позовній заяві, а також надані в протоколах співбесід, суд приходить до висновку, що ці твердження носять загальний характер, суперечать одне одному, часто нелогічні, іноді носять характер припущень.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що як під час перебування на Батьківщині та перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме - в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім цього, позивачем не наведено обґрунтованих підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, зокрема доказів існування загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Разом з тим, суд наголошує, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Висновки аналогічного змісту були викладені Верховним Судом у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 815/1563/17 (адміністративне провадження № К/9901/4197/17).

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо неможливості для його повернення/перебування на території країни походження через переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у даній справі немає.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до РФ не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до РФ буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Росії.

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність свого рішення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованими і задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги висновок суду про відмову у задоволенні позову, понесені позивачем витрати, пов`язані з розглядом справи, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2-5, 9, 19, 72-77, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась