Справа № 640/3020/20
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року м. Київ № 640/3020/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України, Вищого господарського суду України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України, Вищого господарського суду України в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України № 78-к від 22.07.2019р. про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України;

- зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України поновити ОСОБА_1 на посаді судді Вищого господарського суду України;

- стягнути з Вищого господарського суду України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказ про звільнення його з посади судді Вищого господарського суду України є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки рішення ВРП, яке слугувало підставою для прийняття оскаржуваного наказу було скасовано Верховним Судом 23.01.2020р. за результатом розгляду справи № 9901/386/19.

Головою ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваного наказу діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для його скасування та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з грудня 1988р. по липень 2001р. працював на посадах державного арбітра, арбітра, судді Господарського суду Донецької області.

Постановою ВРУ від 12.07.2001р. № 2669-ІІІ позивач обраний на посаду судді Донецького апеляційного господарського суду безстроково.

Постановою ВРУ від 19.02.2009р. № 1030-VІ ОСОБА_1 обраний на посаду судді Вищого господарського суду України.

24.12.2015р. ВРЮ, розглянувши дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 , прийняла рішення № 1202/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України за порушення присяги».

16.02.2016р. за вихідним № 20/0/12-16 подання ВРЮ про звільнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді направлено до ВРУ.

Постановою ВРУ від 29.09.2016р. № 1616-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням присяги судді.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 19.12.2016р. у справі № 800/332/16 (800/499/15) задоволено позов ОСОБА_1 до ВРЮ: визнано незаконним і скасовано рішення ВРЮ від 24.12.2015р.№ 1202/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України за порушення присяги».

Верховний Суд України постановою від 27.06.2017р. у справі № 800/499/15 заяву ВРЮ задовольнив: скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 19.12.2016р. та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.05.2018р. у справі № 800/520/16, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019р., задоволено позов ОСОБА_1 до ВРУ: визнано незаконною та скасовано Постанову ВРУ від 29.09.2016р. № 1616-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням присяги судді.

У зв`язку з набранням з 30.09.2016р. чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) та Законом № 1402-VIII ВРУ листом від 28.03.2019р. № 04-29/04-649 передала до ВРП подання ВРЮ від 16.02.2016р. № 20/0/12-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням присяги судді.

27.06.2019р. ВРП прийняла рішення № 1743/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

Вищевикладене встановлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2020р., у справі № 9901/386/19, а відтак в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребує доказування.

При цьому, на підставі рішення ВРП від 27.06.2019р. № 1743/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» головою ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України 22.07.2019р. прийнято наказ № 78-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача звільнено з посади судді Вищого господарського суду України з 22.07.2019р.

Позивач вважаючи вищезазначений наказ протиправним, звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України, підставами для звільнення судді є, серед іншого, є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що одним із видів дисциплінарного стягнення є подання про звільнення судді з посади, що, зі змісту пункту 1 частини восьмої цієї ж статті, застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку.

Згідно зі ст. 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

У статті 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Таким чином, факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов`язками має бути встановлений Вищою радою правосуддя з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або грубого нехтування обов`язками, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій.

За правилами частини першої статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до частини третьої статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2019р. ВРП прийняла рішення № 1743/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

Позивач вважаючи вказане рішення протиправним звернувся до суду та рішенням Верховного Суду від 23.01.2020р. у справі № 9901/3868/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення - задоволено та визнано протиправни та скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 27.06.2019 №1743/0/15-19 про звільнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 .

Однак, 20.07.2020р. постановою Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2020р., у справі № 9901/386/19 апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя задоволено. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.01.2020р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Вищої ради правосуддя від 27.06.2019р. № 1743/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

При цьому, суд наголошує, що за правилами частини четвертої статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Статтею 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

У силу вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Згідно частиною другою статті 24 вказаного Закону голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Таким чином, з огляду на статтю 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», видача головою суду відповідного наказу на підставі акта Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади є не правом голови суду, а є його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним наказом позивача було звільнено з посади судді Вищого господарського суду України відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 27.06.2019р. №1743/0/15-19.

Тобто, оскаржуваний наказ відповідача був виданий на виконання акта Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади та спрямований на виконання такого акта і констатує лише припинення трудових відносин між судом та суддею.

Отже, голова ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України після отримання копії вказаного рішення Вищої ради правосуддя мав не тільки всі правові підстави, а й зобов`язаний був відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України видати наказ про звільнення позивача.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 04.10.2019р. у справі № 140/865/19 та від 04.12.2019р. у справі № 804/1938/18.

Крім того, ст. 24 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» до повноважень голови місцевого суду не відносить надання правової оцінки щодо протиправності або правомірності акту про звільнення судді з посади при прийнятті наказу згідно п. 4 частини першої даної статті.

Відтак, виходячи з правової природи вказаного акту Вищої ради правосуддя та враховуючи, що на час його прийняття саме до виключної компетенції цього органу належало питання звільнення суддів з посад, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача повноважень та підстав щодо можливості не звільнення позивача з посади судді за умови чинності такого рішення Вищої ради правосуддя.

Слід зазначити, що голова ліквідаційної комісії на зміст такого наказу не може жодним чином впливати, а судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючі свої посадові обов`язки, та у таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду (в даному випадку голову ліквідаційної комісії) покладається лише обов`язок оформити ці відносини.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 01.07.2020р. у справі № 420/6392/18.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу, оскільки у спірних правовідносинах повноваження голови ліквідаційної комісії обмежуються лише виданням наказу про звільнення судді, якого звільненого з посади судді на підставі саме рішення Вищої ради правосуддя, тому на час прийняття оскарженого наказу відповідач діяв правомірно й відповідно до зазначених вище норм законів України.

Більше того, як встановлено судом вище, рішення ВРП від 27.06.2019р. № 1743/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» 02.07.2020р. визнано Великою Палатою Верховного Суду за результатом розгляду справи № 9901/386/19 таким, що не підлягає скасуванню.

Позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають, як похідні від вимоги, у задоволенні якої відмовлено.

Також, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська