Справа № 120/1539/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 квітня 2021 р. Справа № 120/1539/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач). У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправним рішення відповідача від 08.09.2020 № 38 про відмову у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача призначити і виплачувати пенсію за віком з 01.09.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 01.09.2020 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням відповідача від 08.09.2020 № 38 йому відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Рішення відповідача від 08.09.2020 № 38 позивач вважає протиправним, тому, з метою захисту свої прав та законних інтересів, звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою від 26.02.2021 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою витребувано за ініціативою суду у відповідача оригінал або належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 для дослідження судом.

17.03.2021 на виконання ухвали від 26.02.2021 надано належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1

26.03.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що згідно ч. 1 ст. 26 Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2020 по 31.01.2020 не менше 27 років.

Разом з тим, згідно бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж позивача складає 17 років 04 місяці 1 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Відповідач вказав, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди:

- з 30.08.1977 по 02.01.1978, оскільки згідно записів № 1-2, що містяться в трудовій книжці наявне виправлення в наказі при прийом на роботу;

- з 05.09.1988 по 07.02.1989, а саме перебування позивача на 5-місячних курсах водіїв згідно запису № 17, що містяться в трудовій книжці з огляду на відсутність документального підтвердження про присвоєння позивачу по закінченню навчання певної кваліфікації чи спеціалізації.

Крім того відповідач вказав, що до страхового стажу позивача не зараховано період починаючи з 01.01.2004, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу, сформованих за ідентифікаційним номером позивача відсутні будь які відомості про нарахування та сплату страхових внесків, що свідчить про відсутність страхового стажу.

Дата ухвалення рішення обумовлена, в тому числі, перебуванням судді у справі в період з 22.03.2021 по 05.04.2021 в щорічній відпустці на підставі Наказу від 04.03.2021 № 035-в/к.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

01.09.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (а.с.35).

Рішенням відповідача від 08.09.2020 № 38 йому відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Відмова мотивована тим, що згідно ч. 1 ст. 26 Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2020 по 31.01.2020 не менше 27 років.

Разом з тим, згідно бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж позивача складає 17 років 04 місяці 1 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Відповідач у рішенні вказав, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди:

- з 30.08.1977 по 02.01.1978, оскільки згідно записів № 1-2, що містяться в трудовій книжці наявне виправлення в наказі при прийом на роботу, не зафіксоване згідно встановлених вимог діловодства;

- з 05.09.1988 по 07.02.1989, а саме перебування позивача на 5-місячних курсах водіїв згідно запису № 17, що містяться в трудовій книжці з огляду на відсутність документального підтвердження про присвоєння позивачу по закінченню навчання певної кваліфікації чи спеціалізації.

З огляду на викладене, відповідачем відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 27 років (а.с.44-45).

Не погоджуючись із вказаними рішеннями позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У спірних правовідносинах із 01.01.2004 таким законом є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

Статтею 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2020 по 31.01.2020 не менше 27 років.

Отже, страховий стаж здобутий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону від 09.07.2003 № 1058-IV.

Згідно вимог ст. 62 Закону від 05.11.1991 № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Як слідує із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , у спірний період з 30.08.1977 по 02.01.1978 позивач працював учнем слюсаря по ремонту автомобілів; слюсарем по ремонту автомобілів (а.с.36).

Разом з тим, підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 30.08.1977 по 02.01.1978 слугувало виправлення в наказі при прийом на роботу.

Оцінюючи доводи відповідача про виправлення в даті наказу про прийняття на роботу позивача і, як наслідок, не врахування періоду роботи до страхового стажу, суд зазначає наступне.

Станом на час внесення спірного запису, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.74 № 162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція № 162), пункт 2.3 якої містить положення, подібні положенням пункту 2.4 Інструкції № 58.

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.73 N 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до п. 18 Порядку N 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 висловлена позиція, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року по справі № 490/12392/16-а.

З аналізу вказаних норм судом встановлено, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Таким чином, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період з 30.08.1977 по 02.01.1978, цей запис є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача, а недолік на який зіслався відповідач в оскаржуваному рішенні носить формальний характер.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду з 05.09.1988 по 07.02.1989, а саме перебування позивача на 5-місячних курсах водіїв з огляду на відсутність документального підтвердження про присвоєння позивачу по закінченню навчання певної кваліфікації чи спеціалізації, суд зазначає наступне.

Пунктом "д" ч. 3 ст. 56 Закону України від 05.11.91 № 1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно зі ст. 47 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки від 28.06.1974 № 2778-VIII (чинний на момент направлення на 5-ти місячні курси) для молоді, яка поступає на виробництво після закінчення загальноосвітньої школи, і для осіб, що працюють у народному господарстві і бажають здобути нову професію або підвищити кваліфікацію, організуються вечірні (змінні) професійно-технічні училища, а також курси, навчально-курсові комбінати та інші форми підготовки і підвищення кваліфікації безпосередньо на виробництві.

Підприємства, установи та організації створюють необхідні умови і навчально-виробничу базу для проведення теоретичного і практичного навчання при підготовці і підвищенні кваліфікації робітників безпосередньо на виробництві.

Відповідно до абз. 4 ст. 48 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки від 28.06.1974 № 2778-VIII особам, які пройшли навчання з нової професії або підвищили кваліфікацію безпосередньо на виробництві і успішно склали кваліфікаційний екзамен, видається свідоцтво єдиної форми про здобуту спеціальність і присвоєний розряд, клас, категорію.

З аналізу наведених норм законодавства можна дійти висновку, що умовою для зарахування до стажу роботи періоду навчання нової професії або підвищення кваліфікації безпосередньо на виробництві є успішне складання кваліфікаційного екзамену, після якого видається свідоцтво єдиної форми про здобуту спеціальність і присвоєний розряд, клас, категорію.

Враховуючи те, що позивачем разом із заявою про призначення пенсії не надано доказів успішного складання кваліфікаційного екзамену та видачі свідоцтва про здобуту спеціальність і присвоєний розряд, клас, категорію, то суд погоджується з позицією пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування до стажу період перебування позивача на 5-місячних курсах водіїв з 05.09.1988 по 07.02.1989.

Щодо неврахування відповідачем до страхового стажу періоду роботи позивача фізичною особою-підприємцем , суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, Бершадською міжрайонною державною податковою інспекцією Вінницької області 31.03.1999 було видано позивачу ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера від 31.03.1999 (а.с.13).

З відповіді ГУ ДПС у Вінницькій області № 26659/С/02-32-12-01 від 09.12.2020 встановлено, що реєстраційний номер облікової картки позивача НОМЕР_2 був закритий 16.04.1999 за зверненням платника податків через помилку у даті його народження та присвоєно інший реєстраційний номер - НОМЕР_3 (а.с. 17).

Згідно довідки, виданої Тростянецьким управлінням ГУ ДПС у Вінницькій області, позивач, РНОКПП НОМЕР_3 , з 13.11.1996 по 16.10.2012 перебував на податковому обліку як фізична особа - підприємець та здійснював діяльність сплачуючи фіксовану ставку прибуткового податку (спрощена система оподаткування) (а.с.14, 40).

Державна реєстрація позивача фізичною-особою підприємцем підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 17.07.2020 № (а.с.15-16).

Отже, з вищезазначеного, суд дійшов висновку, що реєстраційні номери облікової картки платника податків НОМЕР_2 та НОМЕР_3 належать ОСОБА_1 .

В оскаржуваному рішенні відповідача від 08.09.2020 № 38 зазначено, що позивач в період з 13.11.1996 по 16.10.2012 перебував на податковому обліку як фізична особа - підприємець та здійснював її з використанням фіксованого податку, що відповідає спрощеним умовам оподаткування. При цьому зазначено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець за реєстраційним номером облікової картки платним податків НОМЕР_3 . Проте, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дана інформація відсутня, а заявник зареєстрований як фізична особа-підприємець за попереднім ідентифікаційним кодом - НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 4 Порядку № 637 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а із січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Беручи до уваги наявність витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 17.07.2020 № , з якого вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 13.11.1996 по 12.10.2012, а також перебування його на податковому обліку із застосуванням фіксованого податку, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу період провадження позивачем підприємницької діяльності із 13.11.1996 по 16.10.2012.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач при зверненні із заявою про призначення пенсії підтвердив своє право на призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, оскільки станом на 27.07.2020 (день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії) його страховий стаж становив більше 27 років.

Перевіривши в сукупності підстави відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, що викладені в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 08.09.2020 № 38, суд дійшов висновку про неправомірність частини аргументів, на які зіслався відповідач. Помилковість окремих висновків пенсійного органу, які покладені в основу оскаржуваного рішення є підставою для його скасування, оскільки неврахуванням усіх обставин, що мали значення для їх прийняття призвело до того, що спірне рішення суперечить нормам пенсійного законодавства щодо порядку врахування та перевірки стажу, який дає право на призначення пенсії за віком.

Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 08.09.2020 № 38 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком з 01.09.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку:

- пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки, позивач досягнув 60 років 21.08.2020, а його звернення до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії відбулось 01.09.2020, тобто в межах строку визначеного п. 1 ч. 1 статті 45 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, то призначення пенсії має відбутися з 22.08.2020 (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку).

Згідно положень ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги наявність необхідного страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 має право на призначення та виплату пенсії за віком згідно ст. 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, починаючи з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 22.08.2020.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908,00 грн., належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 08.09.2020 № 38 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, з 22.08.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович