Справа № 520/6214/2020
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2021 р. Справа № 520/6214/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 03.08.20 року у справі № 520/6214/2020

за позовом ОСОБА_1

до Східного територіального управління Національної гвардії України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Східного територіального управління Національної гвардії України (далі відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Східного територіального управління Національної Гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно;

- зобов`язати Східне територіальне управління Національної Гвардії України виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 17189,59 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року у справі № 520/6214/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної Гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року у справі № 520/6214/2020 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не виконав обов`язку щодо збирання доказів та зробив помилковий висновок, оскільки відповідачем було надано помилкові відомості, що позивачем не було надано заяви (рапорту), оформленого відповідно до вимог пункту 4 Порядку №178, а тому вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, станом на день звільнення з військової служби.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 07.05.2009.

Наказом № 68 дск по стройовій частині від 22.03.2019 року позивача, старшого офіцера (з тилового забезпечення) окремого загону спеціального призначення Східного територіального управління, звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України.

Станом на день видання наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач, на думку позивача, не провів розрахунків щодо грошової компенсації за не отримане речове майно.

Позивач, не погодившись із невиплатою йому сум відповідних компенсацій, звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не порушено право позивача, передбачене ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою КМУ №178 від 16 березня 2016 року, у зв`язку із тим, що грошову компенсацію позивачу за неотримане речове майно позивачу не виплачено, оскільки із рапортом (заявою) у порядку п.4 Порядку №178 позивач до відповідача не звертався, а тому у суб`єкта владних повноважень не виникло обов`язку на виплату такої грошової компенсації.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991№ 2011-XII (далі - Закон № 2011).

Відповідно до ст.1 Закону № 2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону № 2011 військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до стаття 2 Закону № 2011 ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно із ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011 речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 за № 475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 за № 797/30665 (далі - Інструкція № 475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в порядку, визначеному Порядком №178. Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби.

Із вищенаведених законодавчих приписів встановлено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2018 у справі № 803/756/17, від 30.04.2020 року у справі № 813/4138/17, який з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.

З матеріалів справи встановлено, що 11.03.2019 року позивачем був поданий рапорт на ім`я начальника Східного територіального управління Національної гвардії України про виплату йому компенсації за неотримане ним речове майно за час проходження військової служби (а.с. 45).

20.03.2019 року позивачу була видана довідка №6 про вартість речового майна, що належить до видачі. Відповідно до цієї довідки вартість речового майна, що належить позивачу до видачі складає 35770, 26 грн. (а.с. 12).

Наказом № 68 дск по стройовій частині від 22.03.2019 року припинено контракт та виключено зі списків особового складу і фінансового забезпечення Східного територіального управління та інших видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , старшого офіцера (з тилового забезпечення) окремого загону спеціального призначення Східного територіального управління, звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України (а.с. 11).

Таким чином, у позивача виникло право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що згідно довідки №8 від 16.03.2020 року, наданої військовою частиною НОМЕР_1 , вартість речового майна, що належить до видачі молодшому лейтенанту ОСОБА_1 , складає 18958,42 грн. та згідно платіжного доручення №1020 від 04.05.2020 року позивачу було виплачена компенсація вартості за неотримане речове майно у розмірі 18674,04 грн. Також позивач в апеляційній скарзі вказує, що відповідачем було виплачена заборгованість у сумі 18580,67 грн., які надійшли на його рахунок 06.05.2020 року, а тому вважає, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі провів всі необхідні розрахунки.

У письмових поясненнях відповідач зазначає, що довідка з сумами, належними позивачу за неотримане речове майно №8 від 16.03.2020 року та від №6 від 20.03.2019 року видавалися військовою частиною НОМЕР_1 , у зв`язку з цим Східне територіальне управління Національної гвардії України не володіє розрахунками, які стали причиною невідповідності (різних сум) у зазначених довідках.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 3, 5 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином колегія суддів вважає, що відповідач не в повному обсязі сплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Колегія суддів вважає, що ефективним способом захистом прав позивача буде визнання протиправною бездіяльність Східного територіального управління Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно та зобов`язаня Східне територіальне управління Національної гвардії України виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 17189,59 грн.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийняті оспорюваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року у справі № 520/6214/2020 підлягає скасуванню із прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року у справі № 520/6214/2020 скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Східного територіального управління Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Зобов`язати Східне територіальне управління Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 17189,59 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Мінаєва О.М.
Судді Калиновський В.А. Кононенко З.О.
Повний текст постанови виготовлений 14.04.2021 року