Справа № 640/2311/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2311/21 Головуючий у 1 інстанції - Літвінова А.В.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 у справі за адміністративним позовом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправним та скасування висновку, -

В С Т А Н О В И В:

Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати висновок Північного офісу Держаудитслужби про результати моніторингу процедури закупівлі від 20.01.2021 за ідентифікатором UA-2020-11-20-015308-с.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що подана позовна заява підписана особою, яка не має права її підписувати. Так, суд першої інстанції виходив з того, що згідно відомостей в Єдиному державному реєстрі адвокатів інформація про наявність у представника Юдіної Ірини Валеріївни статусу адвоката - відсутня. Інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань щодо наявності у Юдіної Ірини Валеріївни повноважень здійснення представництва Державного науково-дослідного експертного криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України самостійно, також відсутня. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна заява подана та підписана особою, яка не має права її підписувати, оскільки докази на підтвердження відповідних повноважень заявником суду не надані.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що суд першої інстанції протиправно повернув позивачу позовну заяву, оскільки ним не було врахувано документи, надані Юдіною І.В. до позовної заяви, на підтвердження повноваженнь особи діяти у порядку самопредставництва суб`єкта владних повноважень. Також, апелянт наголошує, що оскаржуваною ухвалою фактично позбавлено позивача права на судовий захист.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Тобто, процесуальний закон встановлює можливість участі у справі суб`єктів владних повноважень та юридичних осіб як у порядку самопредставництва, так і через представника.

При цьому, до суб`єктів владних повноважень процесуальний закон відносить, зокрема, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особа (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пп. 19 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У свою чергу пп. 11 п. 16-1 розд. XV «Перехідні положення» Конституції України передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший пункту). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року (абзац другий пункту). Відповідні зміни до Основного Закону України набрали чинності 30.09.2016 року.

Отже, представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування у судах з 01.01.2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

Судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до ч. 5 ст. 131-2 Конституції України законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Положеннями ч. 2 ст. 57 КАС України передбачено, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Поряд з викладеним, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що пунктом 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані саме питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.

Внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18.12.2019 року № 390-IX змінами розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень.

З аналізу змісту вже згаданої вище норми ч. 3 ст. 55 КАС України вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених ст. 44 КАС України процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Так, колегія суддів погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що до позовної заяви не додано документів, які підтверджують статус Юдіної І.В. як адвоката.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження повноважень діяти від імені Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у порядку самопредставницта Юдіною І.В. було надано, зокрема, копії:

- довіреності на представництво інтересів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 19.01.2021 № 19/1-1305, яка видана на ім`я Юдіної І.В.

- Положення про Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.01.2017 № 77 (далі - Положення).

- наказу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06.09.2019 № 83-Н «Про затвердження Положення про відділ юридичного забезпечення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України».

- наказу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 21.05.2019 № 57 о/с про призначення Юдіної І.В. на посаду завідувача відділу юридичного забезпечення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України,

- посадової інструкції завідувача відділу юридичного забезпечення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої директором Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - Посадова інструкція).

При цьому, колегія суддів зауважує, що у Посадовій інструкції закріплено, що завідувач відділу юридичного забезпечення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України має право за дорученням керівництва представляти Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України в інших органах та установах з питань, що належать до його компетенції та наданих повноважень (пп. 1 п. 9), забезпечує представництво у встановленому законом порядку інтересів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у судах, державних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях під час розгляду правових питань, спорів (пп. 7 п. 12). Крім того, Посадова інструкція не містять застережень щодо необхідності додаткового уповноваження завідувача відділу юридичного забезпечення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на представництво інтересів позивача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доданими до позовної заяви документами підтверджено повноваження Юдіної І.В. діяти від імені Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у порядку самопредставництва, у зв`язку з чим посилання суду на відсутність документально підтверджених відомостей про наділення Юдіної І.В. відповідними повноваженнями є помилковими.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на неоднозначність позиції Верховного Суду з даного питання.

Так, наприклад, у постанові від 22.01.2020 у справі № 520/9606/18 Верховний Суд наголошує, що відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд. Водночас, у постанові від 05.03.2020 у справі № 640/10448/19, Верховний Суд, встановивши, що на підтвердження повноважень представника Міністерства юстиції України останнім, поряд з положенням про департамент, надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зазначено, зокрема, що особа є підписантом Міністерства юстиції України, також не допускає останнього до участі у справі з посиланням на приписи п. 11 Перехідних положень Конституції України та ч. 3 ст. 55 КАС України. Відмінність підходу щодо необхідності наявності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо особи, яка має представляти інтереси суб`єкта владних повноважень у порядку самопредставництва, прослідковується, зокрема, й в ухвалах Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 200/1084/19 (не визнається необхідною), від 01.04.2020 у справі № 160/8606/18 (визнається необхідною).

Колегією суддів враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду немає принципового значення.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Коневенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини об`єктивної можливості суду першої інстанції пересвідчитися у наявності у Юдіної І.В. повноважень діяти від імені Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у порядку самопредставництва та, відповідно, наявності в останньої права на підписання позовної заяви від імені позивача, дають підстави для висновку, що передчасно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що поверненню позовної заяви на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України обов`язково повинна передувати належна перевірка повноважень особи, яка підписала позовну заяву, необхідними документами та відомостями, колегія суддів приходить до висновку про передчасність та помилковість постановлення оскаржуваної ухвали.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт надав до суду належні докази, які підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції.

В свою чергу, відповідно до п. 4 ч. ст. 320 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 312, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 12.04.2021.