Справа № 640/16400/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року м. Київ № 640/16400/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі також - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що ним у липні 2020 року отримано лист ГУ ДПС у м. Києві від 19.06.2020 №28033/ФОП/26-15-10-05-16 разом з копією вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17. За змістом цієї вимоги про сплату боргу (недоїмки) за ОСОБА_1 обліковується борг по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування. Позивач вважає цю Вимогу від 15.05.2019 №Ф-273794-17 безпідставною з огляду на те, що він безпосередньо підприємницьку діяльність не здійснював та доходи від провадження підприємницької діяльності не отримував. Натомість ОСОБА_1 отримав дохід виключно у вигляді заробітної плати від роботодавців, які у свою чергу здійснювали всі передбачені чинним законодавством відрахування, в т.ч. єдиного соціального внеску в розмірі, не меншому мінімального страхового внеску. За наведених обставин обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок самостійно в розумінні норм Закону №2464-VI у ОСОБА_1 був відсутній. Додатково позивач посилався на порушення контролюючим органом законодавчо встановленому порядку при формуванні оспорюваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі №640/16400/20 за вказаним позовом та дану справу призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На виконання вимог ухвали про відкриття провадження у справі представник ГУ ДПС у м. Києві подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, де останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення суб`єкт владних повноважень мотивував тим, що Головне управління діяло у спосіб визначений законом та у межах наданих законом повноважень. Так, згідно інформаційної Головного управління ДПС у м. Києві ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 21.08.2006 (тобто, з дата державної реєстрації підприємцем) перебуває на податковому обліку за основним місцем обліку в ДПІ у Оболонському районі Головного управління ДПС у м. Києві, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування. З огляду на це в інтегрованій картці платника ( ОСОБА_1 ) за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) були здійсненні в автоматичному режимі нарахування єдиного внеску за 2017 рік та щоквартальні нарахування сум єдиного соціального внеску за період з 1-го кварталу 2018 року по 4-ий квартал 2019 року, у розмірі мінімального страхового внеску згідно обраної системи оподаткування, а саме: за січень - грудень 2017 року по терміну сплати 09.02.2018 нараховано всього 8 448,00 грн.; за I - IV-ий квартали 2018 року по термінах сплати: 19.04.2018 нараховано 2 457,18 грн., 19.07.2018 нараховано 2 457,18 грн., 19.10.2018 нараховано 2 457,18 грн., 21.01.2019 нараховано 2 457,18 грн.; за I - IV-ий квартали 2019 року по термінах сплати: 19.04.2019 нараховано 2 754,18 грн., 19.07.2019 нараховано 2 754,18 грн., 21.10.2019 нараховано 2 754,18 грн., 20.01.2020 нараховано 2 754.18 грн. При цьому, обставина не здійснення позивачем підприємницької діяльності не звільняла його від обов`язку сплачувати єдиний внесок за себе. Оскільки такі нараховані автоматично суми єдиного соціального внеску позивачем не були сплачені, то в інтегрованій картці сформувалася недоїмка. Станом на 30.04.2020 за ОСОБА_1 обліковується недоїмка у загальній сумі 31 371,56 грн. Таким чином, засобами інформаційної системи органів ДПС в автоматичному режимі на адресу ОСОБА_1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-27379417, яку направлено поштою. 21.06.2019 відповідне поштове відправлення повернулося неврученим з причини «за закінченням встановленого строку зберігання».

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 19.08.2006 по 23.06.2020 (тобто, по дату державної реєстрації припинення позивачем підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця). Видами господарської діяльності за КВЕД, які мав прав здійснювати ОСОБА_1 як підприємець були наступні: діяльність щодо безпеки населення надзвичайних ситуаціях, будівництво будівель.

15.05.2019 Головне управління ДФС у м. Києві сформувало та виставило на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-273794-17, відповідно до якої станом на 30.05.2019 за позивачем обліковувалася недоїмка по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 21 030,90 грн.

Зі змісту відзиву на позовну заяву та витягів з інтегрованої картки платника єдиного внеску ОСОБА_1 (код класифікації доходів бюджету 71040000) за 2018 - 2019 роки (далі - ІКП) суд встановив, що зазначена сума недоїмки нарахована контролюючим органом позивачу, як фізичній особі-підприємцю, в автоматичному режимі, в т.ч.

- за 2017 рік у сумі 8 448 грн. (по 704 грн. за кожен місяць року) по строку сплати 09.02.2018;

- за 1-ий квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.04.2018 всього у сумі 2 457,18 грн.;

- за 2-ий квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.07.2018 всього у сумі 2 457,18 грн.;

- за 3-ій квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.10.2018 всього у сумі 2 457,18 грн.;

- за 4-ий квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 21.01.2019 всього у сумі 2 457,18 грн.;

за 1-ий квартал 2019 року (по 918,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.04.2019 всього у сумі 2 754,18 грн.

Таким чином, за даними витягів з ІКП фізичної особи ОСОБА_1 (код класифікації доходів бюджету « 71040000» - для фізичних осіб-підприємців, в т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) станом на 30.04.2019 за позивачем обліковувалася недоїмка по сплаті єдиного соціального внеску на загальну суму 21 030,90 грн.

Водночас у тексті позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що він підприємницьку діяльність не здійснював та доходів від такої діяльності не отримував. У періоди 2009 - 2020 років позивач працював за трудовими угодами у третіх осіб - роботодавців та отримував за місцями роботи заробітну плату як найманий працівник. При цьому, роботодавці, як податкові агент та страхувальники, відраховували та сплачували із сум заробітної плати ОСОБА_1 відповідні податки і внески, зокрема єдиний внесок.

На підтвердження своїх доводів позивач подав до суду разом з позовом копію витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо себе за формою ОК-5, довідку про доходи вих. № 14 від 03.06.2020 за підписами директора та бухгалтера ТОВ «АНТИП» ().

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва..

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464),

За змістом п. 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із п. 1 і 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску, зокрема, є:

- роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Статтею 7 Закону №2464-VІ визначено базу нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

При цьому, у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно ч. 3 6 цієї статті Закону №2464-VI нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

У положень ч. 4 ст. 4 Закону №2464 у редакції Закону №1774-VII з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку та фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Аналізуючи зміст наведених вище норм Закону Верховний Суд під час перегляду в порядку касаційного провадження схожої судової справи (постанова від 04.12.2019 у справі №440/2149/19) дійшов висновків про наступне: необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.».

Одночасно Касаційний суд визнав таким, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем).

В тексті своєї іншої постанови від 10.06.2020 у справі №120/1918/19-а Верховний Суд зробив висновок про те, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 02.04.2020 (справа № 620/2449/19), від 27.11.2019 (справа № 160/3114/19), від 23.01.2020 (справа № 480/4656/18), від 04.03.2021 у справі №260/739/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд на підставі актуальних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановив, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець упродовж періоду з 2017 року по 1-ий квартал 2019 року.

Як стверджував позивач та не довів суду протилежного відповідач, у вказаний період ОСОБА_1 фактично підприємницьку діяльність не здійснювала, сум доходів від підприємницької діяльності не отримував та звіти щодо сплати єдиного соціального внеску (в т.ч. у межах розміру мінімального страхового внеску на місяць) до органу ДФС не подавав.

Зі змісту поданих позивачем до суду копій довідки з Реєстру застрахованих осіб (індивідуальні відомості про застраховану особу) форми ОК-5 та довідки про доходи Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТИП», суд встановив, що ОСОБА_1 у періоди з січня по серпень 2017 року та з вересня 2018 року по квітень 2020 року отримував від юридичних осіб-роботодавців (а саме: ТОВ «Міжнародне агентство безпеки «Вікінг», , ТОВ «АНТИП», ) суми доходів у вигляді заробітної плати як найманий працівник.

Зокрема, у довідці форми ОК-5 наведені дані про: страхувальників, які подавали про застраховану особу ( ОСОБА_1 ) відомості до системи персоніфікованого обліку; розміри сум заробітної плати застрахованої особи, з якої сплачені внески, кількість днів стажу, відмітка (підтвердження «так») про сплату внесків із таких сум заробітку. А в довідці про доходи вих. №14 від 03.06.2020 зафіксовано, що ТОВ «АНТИП», як страхувальник, сплатило із сум нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за вересень 2018 року - травень 2020 року єдиного внеску на загальну суму 27 964,20 грн. (в т.ч. за період з вересня 2018 року по квітень 2019 року - 8 890,20 грн.).

Зафіксовані у довідці форми ОК-5 та довідці про доходи обставини щодо перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із роботодавцями (ТОВ «Міжнародне агентство безпеки «Вікінг», ТОВ «АНТИП»), отримання ним у періоди січень-серпень 2017 року, вересень-грудень 2018 року та січень-квітень 2019 року заробітної плати за місцем роботи, а також обставини щодо нарахування і здійснення названими юридичними особами відповідних нарахувань по єдиному соціальному внеску із сум нарахованої до виплати позивачу заробітної плати відповідач в ході судового розгляду справи не заперечував та документально не спростував.

Поряд з цим, доказів того, що за періоди з вересня 2017 року по серпень 2018 року, а також за місяць вересень 2018 року (в частині суми єдиного внеску 434,06 грн.) позивач як фізична особа-підприємець самостійно сплачував за себе єдиний внесок у розмірі не меншому за мінімальний страховий внесок сторони до суду не подали, а з наявних матеріалів справи такі обставини не вбачається за можливе встановити.

Таким чином, виходячи з обсягу встановлених у справі обставин та беручи до уваги наведені вище правові позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність у контролюючого органу правових підстав для нарахування позивачу в автоматичному режимі єдиного внеску за такі періоди: з січня по серпень 2017 року, за вересень 2018 року в частині суми 385 грн., з жовтня по квітень 2019 року (тобто, за періоди, коли позивач отримував заробіток як найманий працівник, та з сум якого роботодавцями здійснено відрахування на оплату єдиного внеску у розмірі не менше за мінімальний страховий внесок). Що стосується періодів з вересня 2017 року по серпень 2018 року, а також місяця вересень 2018 року (в частині суми єдиного внеску 434,06 грн. (819,06 грн. - 385 грн.), коли позивач мав дійсний статус фізичної особи-підприємця та водночас не отримував доходу (заробітку) як найманий працівник від роботодавців, то в даному випадку нарахування єдиного внеску позивачу здійснено контролюючим органом правомірно. У зв`язку з цим суд вважає оспорювану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17 протиправною лише в частині сформованої суми недоїмки 11 228,36 грн.

Що стосується посилань позивача на протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17 в цілому з огляду на те, що підставою для формування та виставлення такої Вимоги були дані інформаційної системи ДПС щодо сплати єдиного внеску, а не акт перевірки, то суд зазначає наступне.

Верховний Суд зробив висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI та пунктів 3, 4 розд. VI Інструкції №449, зокрема в постанові від 10.12.2019 у справі №826/25425/15 за позовом ПАТ «Київський річковий порт» до ДПІ у Подільському районі м. Києва про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки). А саме Касаційний суд вказав, що у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску фіскальний орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

При цьому, положеннями законодавства не передбачено обов`язкової умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки за результатами самостійного декларування) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається разом з актом документальної перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами.

Цей висновок щодо застосування зазначених норм права є прийнятним і у випадках не подання платником єдиного внеску звітності про сплату страхового внеску у мінімальному розмірі.

Аналогічна позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 18.02.2021 у справі №320/6585/18.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 цієї ж статті Кодексу).

Наявною у матеріалах справи квитанцією від 16.07.2020 №1-2858к підтверджено, що ОСОБА_1 під час звернення до суду з вказаними позовом сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн. Відтак, суд вказує про присудження на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 448,90 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 12, 72 - 77, 90, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 15.05.2019 №Ф-273794-17 в частині нарахованої суми єдиного внеску 11 228,36 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 448,90 грн. (чотириста сорок вісім гривень 90 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок