Справа № 640/8511/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Каракашьян С.К.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Справа № 640/8511/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Зіно`єва Д.С.,

представника відповідача Чорної В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Києві апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_2

до Управління праці та соціального захисту населення

Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною відмови Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, яка викладена у листі від 07.11.2019 № 01-08/6833 у наданні ОСОБА_2 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення;

- зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_2 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення встановленого зразка.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з документів, які були подані позивачем відповідачу для встановлення статусу інваліда війни, а також до суду на підтвердження заявлених ним позовних вимог, вбачається, що він дійсно направлявся до зони ЧАЕС для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії і був залучений саме до формувань Цивільної оборони для виконання відповідних робіт.

При цьому, суд зазначив, що зважаючи на низьку якість наказу від 01.05.1986 № 3-е, він вважає за можливе трактувати його на користь позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, наполягаючи на відсутності достатніх правових підстав для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, зазначаючи, що лише 1300 осіб були залучені до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони і що наданими позивачем та наявними у справі матеріалами не підтверджується його участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі цих формувань.

Разом з тим, апелянт вказує, що в листі-відповіді архівного відділу виконавчого комітету Славутицької міської ради від 19.05.2020 № 05-04/140 зазначено, що в наказах №№ 3-е, 5-е від 01.05.1986 позивач не значиться.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін та зазначає, що доводи апелянта ґрунтуються на припущеннях, стверджує, що його було залучено до лав Цивільної оборони з метою боротьби зі стихійними лихами та ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

При цьому, позивач зазначає, що в архівному відділі знаходиться лише копія наказу від 01.05.1986 № 3-е, тому архівний відділ, який не є експертною організацією, не міг провести аналіз цього наказу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році 1-ої категорії та інвалідом 2-ї групи, що підтверджується посвідченням від 19.04.2019 Серії НОМЕР_1 , видане Київською міською державною адміністрацією.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що він працював на посаді прораба на підприємстві Міністерства енергетики і електрифікації СРСР «Об`єднання Союзенергожилстрой» Домобудівного комбінату № 3 («Обьединение Союзэнергожилстрой» Домостроительный комбинат № 3).

Згідно з довідкою від 13.11.1991 № 540/1707 ОСОБА_2 дійсно працював в Домобудівному комбінаті № 3 у м. Прип`ять з 26.10.1981 по 30.09.1989 на посаді прораба дільниці механізації, з 26.04.1986 по 30.04.1987 та з 19.10.1989 по 12.11.1991 працював інженером-механіком в УАТиМ в 30-км зоні ЧАЕС, умови праці пов`язані з радіоактивним випромінюванням.

Відповідно до довідки № 185 Домобудівного комбінату № 3 ОСОБА_2 після аварії на Чорнобильській АЕС працював по ліквідації наслідків аварії по будівництву вахтового селища Зелений Мис та м. Славутич.

Об`єднанням «Союзенергожилстрой» Домобудівного комбінату №3 видано наказ від 01.05.1986 №3-е «Про створення формування цивільної оборони і організації занять на об`єктах ДСК-3 наслідків аварії після аварії на Чорнобильській АЕС» з метою виконання задач цивільної оборони в 1986 році, що випливають з Директиви начальника цивільної оборони м. Прип`ять від 30 квітня 1986 році №3-ГО, архівна копія якого долучена до позовної заяви ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 3 зазначеного наказу, для боротьби зі стихійними лихами та ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС створено невоєнізоване формування ДСК-3.

ОСОБА_2 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.

Листом від 07.11.2019 № 01-08/6833 УПСЗН Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації відмовило позивачу у видачі посвідчення інваліда війни, посилаючись на відсутність документів, які підтверджують залучення його до складу формувань Цивільної оборони.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні йому статусу інваліда війни та у видачі відповідного посвідчення, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у ст. 7 Закону № 3551-XII.

Пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У п. 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п. 10 Положення № 302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, в яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що статус інваліда війни з підстав, визначених у пункті 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, надається за наявності в особи сукупності таких обов`язкових умов:

1) залучення особи до складу формувань Цивільної оборони;

2) отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

При цьому, наділяючи осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, правом на отримання статусу ветерана війни (інваліда війни), законодавець у Законі № 3551-XII та Положенні № 302 не визначив родових ознак формувань Цивільної оборони, на склад яких поширюються зазначені пільги, та/або переліку документів, які б підтверджували факт участі осіб у складі формувань ЦО. Тому, зазначені обставини підлягають встановленню в кожному випадку індивідуально, з урахуванням обставин справи.

Разом з тим, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування ЦО, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів з ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у період Чорнобильської катастрофи Позивач постійно проживав та працював саме в м. Прип`ять у ДМК № 3, безпосередньо яким з метою виконання задач цивільної оборони в 1986 році, що випливають з Директиви начальника цивільної оборони м. Прип`ять від 30 квітня 1986 році № 3-ГО, було видано наказ від 01.05.1986 № 3-е «Про створення формування цивільної оборони і організації занять на об`єктах ДСК-3 наслідків аварії після аварії на Чорнобильській АЕС».

При цьому, у п. 3.5.1 зазначеного наказу серед осіб, залучених до формувань ЦО для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, напроти посади командира розвідки вказано ініціали та прізвище відповідної особи. Зображення відповідного напису є нечітким, але за зовнішнім виглядом символіки співпадає з ініціалами та прізвищем Позивача /т.2 а.с. 145/.

З метою перевірки доводів Апелянта про те, що в наказі від 01.05.1986 № 3-е, зокрема у п. 3.5.1, прізвище Позивача не зазначено, апеляційним судом було викликано в судове засідання свідків, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дані яких чітко вказані у цьому наказі (п. 1, п. 3.3.1 наказу), але ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а ОСОБА_3 з січня 2021 року перебуває на стаціонарному післяопераційному лікуванні у зв`язку з видаленням частини легенів /т.2 а.с. 140-142/, у зв`язку з чим ухвалою суду явку зазначених свідків в судове засідання було визнано неможливою.

Разом з тим, з метою повного та всебічного встановлення обставин справи та перевірки доводів апеляційної скарги, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції Позивач був попереджений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та допитаний як свідок у порядку ст. 65 КАС України.

Водночас, показаннями Позивача як свідка також підтверджується, що саме на час аварії на ЧАЕС він проживав у м. Прип`ять та працював у ДМК № 3, наказом якого від 01.05.1986 № 3-е був залучений до формувань ЦО і у їх складі на посаді командира розвідки приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме в цій зоні, внаслідок чого здобув опромінення 185 мГВ та після закінчення відповідних робіт проходив багаторазове тривале лікування в різних медичних реабілітаційних закладах.

Надаючи оцінку всім доказам у цій справі в їх сукупності, відповідно до ст. 90 КАС України, колегія суддів вважає, що в цьому випадку Позивач довів перед судом усіма можливими доказами свою участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони та наявність у нього права на присвоєння статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання відповідного посвідчення.

При цьому, аналізуючи доводи Апелянта про те, що напис у наказі від 01.05.1986 № 3-е, на який посилається Позивач, є нечітким, а оригінал цього наказу або його копії кращої якості в Архіві не збереглися, судова колегія зазначає, що відповідно до Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи» обов`язок зі збереження архівних документів, тим більше державного значення, покладається на Державу, втрата Державою оригіналу вищевказаного наказу жодним чином не залежать від волевиявлення Позивача і не може бути підставою для відмови в реалізації відповідних прав, які йому гарантовані законодавством.

З наведених підстав колегія суддів також відхиляє доводи Апелянта про те, що згідно з довідкою Архівного відділу від 19.05.2020 № 05-04/140 Позивач не значиться в наказах №№ 3-е, 5-е від 01.05.1986.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що відповідно до частин першої-третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні і жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Крім того, доводи Апелянта свідчать про надмірний формалізм та правовий пуризм, застосування якого є неприпустимим, тим більше, при вирішенні питання щодо захисту конституційного права особи.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 квітня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк