Справа № 120/82/21-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 квітня 2021 р. Справа № 120/82/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом №223 від 30.11.2017 його виключено зі списків особового складу військової частини. Разом із тим, на день виключення його зі списків особового складу військової частини відповідачем не було проведено з ним повний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно. Відповідна компенсація була виплачена йому лише 16.12.2020 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 по справі №120/4261/20.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що і слугувало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 12.01.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що позивач не проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та ніколи не перебував у списках її особового складу. З огляду на викладене, вважає, що у нього відсутній обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку.

Ухвалою від 04.03.2021 запропоновано ОСОБА_1 подати у 5-денний строк з дня отримання копії даної ухвали відповідь на відзив Військової частини НОМЕР_1 , у якій надати свої пояснення з приводу обставин, відображених у відзиві на позовну заяву.

Копія ухвали від 04.03.2021 отримана позивачем 16.03.2021, що підтверджується матеріалами справи.

Разом із тим, у встановлений судом строк позивачем відповідь на відзив подано не було.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги ту обставину, що подання відповіді на відзив є правом позивача, а не його обов`язком, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за наявними у матеріалах справи доказами.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що наказом начальника Головного штабу - першого заступника голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №223 від 30.11.2017 позивача виключено зі списків особового складу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту.

За період служби у військовій частині НОМЕР_2 позивачу виплачено грошову допомогу по звільненню та премію.

Також встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 по справі №120/4261/20-а, окрім іншого, зобов`язано Центральну базу Державної спеціальної служби транспорту: військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на 30.11.2017 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання судового рішення по справі №120/4261/20-а, 16.12.2020 відповідачем здійснено виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.

При цьому, позивача, вважаючи, що наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі № 823/2249/18.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із наведеного слідує, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, наказом начальника Головного штабу - першого заступника голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №223 від 30.11.2017 позивача виключено зі списків особового складу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту.

При цьому, як зазначає позивач у позовній заяві, станом на день виключення його зі списків особового складу з ним не було проведено остаточний розрахунок при звільненні, що слугувалось підставою для його звернення до суду.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 по справі №120/4261/20-а, окрім іншого, зобов`язано Центральну базу Державної спеціальної служби транспорту: військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на 30.11.2017 року.

На виконання зазначеного судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 в грудні 2020 року було виплачено позивачу компенсацію за неотримане речове.

В той же час, у відзиві на позовну заяву представник військової частини НОМЕР_1 зазначає, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту) та ніколи не рахувався у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Також зазначає, що військова частина НОМЕР_2 є іншою юридичною особою та лише перебуває на речовому забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .

З огляду на викладене, представник відповідача зазначає, що військова частина НОМЕР_1 ніколи не була роботодавцем позивача, а тому на неї не може бути покладено відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Наведені посилання представника відповідача, на думку суду, є цілком обґрунтованими, адже, як слідує із аналізу положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, відповідальність за проведення із працівником несвоєчасного розрахунку при звільненні покладається саме на роботодавця.

В даному ж випадку, як слідує із довідки військової частини НОМЕР_1 №11 від 26.01.2021, підполковник ОСОБА_1 військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не проходив та в списках частини не значився.

Крім того, як видно із наказу начальника Головного штабу - першого заступника голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №223 від 30.11.2017, позивач проходив службу саме в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) на посаді старшого офіцера відділу механізації транспортно-технічного управління.

При цьому, із інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту зареєстрована у відповідному реєстрі із кодом .

В той же час, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також містить відомості про юридичну особу військову частину НОМЕР_1 , яка має код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Таким чином, Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту та військова частина НОМЕР_1 є різними та окремими юридичними особами.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивач не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, адже військова частина НОМЕР_1 не є роботодавцем ОСОБА_1 у розумінні КЗпП України.

З урахуванням наведених вище обставин, суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених позивачем вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 );
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Повний текст рішення складено 12.04.2021.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна