Справа № 480/5077/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Кунець О.М.

13 квітня 2021 р. Справа № 480/5077/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення компенсації,

В с т а н о в и в:

09.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - ГУ НП в Сумській області) на її користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 10.722,80 грн.

Також, позивач просить вирішити питання щодо відшкодування на її користь судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у розмірі 1500,00 грн.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що при її звільненні зі служби 23.08.2019 року, відповідач протиправно не виплатив їй грошову компенсацію за невикористані нею у 2018 році дні відпустки за період з 19.04.2018 року по 31.12.2019 року у кількості 20 діб. Зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України, а норми ст. 116 та 117 КЗпП України є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

У відзиві на адміністративний позов відповідач Головне управління Національної поліції в Сумській області, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначив, що у 2018 році позивач мала право на 20 діб відпустки, однак, рапортом від 14.01.2019 року вона звернулась до начальника ГУНП в Сумській області про надання щорічної основної відпустки лише за 2019 рік. Також, зазначив, що відповідно до ч. 11 ст. 93 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Позивач даним правом на момент написання рапорту про надання відпустки за 2019 рік не скористалась, тому не було правових підстав для надання відпустки за 2018 рік.

Крім того, відповідач зазначив, що на підставі наказу ГУ НП в Сумські1й області від 22.08.2019 року № 310 о/с «По особовому складу» з позивачем проведено повний розрахунок в день звільнення, а також згідно із абз. 2 п. 9 Закону № 580-VIII було здійснено відрахування з грошового забезпечення ОСОБА_1 надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року, оскільки вона використала свою основну чергову відпустку за 2019 рік.

Також, відповідач зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 подана з порушенням строків звернення до адміністративного суду, оскільки ч. 5 ст. 122 КАС України передбачає спеціальний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу. Її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, а позовна заява подана 05.12.2019 року, тобто з дати звільнення минуло 3 місяці 13 днів.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначила фактично аналогічні доводи, що зазначені нею у позові.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року (повний текст рішення складено 18.02.2020 року) задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням стягнуто з ГУ НП в Сумській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 10.722,80 грн.

Стягнуто з ГУ НП в Сумській області на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у сумі 1.500 грн.

Висновок суду вмотивований тим, що з огляду на не врегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06.04.2016 року № 260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260) питання компенсації не відбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України, Закону України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), Порядку № 100. Відповідно до норм частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи АІ групи.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ НП в Сумській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних ОСОБА_1 .

Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов. Також, відповідач вказує, що нормами спеціального законодавства для поліцейських передбачено виплату компенсації за невикористану відпустку тільки в році звільнення. Компенсація за невикористані відпустки за попередні роки, які передують року, в якому звільняється поліцейський, нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними, не передбачена. За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу ГУ НП в Сумській області без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що згідно з відомостями з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 остання у період з 19.04.2018 року по 23.08.2019 року працювала на службі в поліції (а.с. 10).

Так, відповідно до наказу ГУ НП в Сумській області від 19.04.2018 року № 207 о/с ОСОБА_1 прийнято з 29.11.2017 на службу в Національну поліцію.

Наказом ГУ НП в Сумській області від 22.08.2019 року № 310 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0115271), дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Сумського відділу поліції ГУ НП в Сумській області звільнено зі служби в поліції з 23.08.2019 року, встановивши надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 40 відсотків та щомісячну премію за серпень 2019 року в розмірі 93,35 відсотків, з відрахуванням з грошового забезпечення за надмірно нарахованої щорічної відпустки за час невідпрацьованої частини 2019 року - 8 діб (а.с. 27).

З листа ГУ НП в Сумській області від 15.10.2019 року № 12/Л-16аз вбачається, що відповідно до чинного законодавства ОСОБА_1 мала право на чергову основну оплачувану відпустку за період з 19.04.2018 року по 31.12.2018 року у кількості 20 діб. Відпустку за 2018 рік ОСОБА_1 не використала. За період з 01.01.2019 року по 23.08.2019 року ОСОБА_1 мала право на щорічну чергову основну оплачувану відпустку у кількості 17 діб. Відпустку за заначений період ОСОБА_1 використала (а.с. 11).

Як вбачається із копії розрахункового листа за серпень 2019 року (а.с. 29) з позивачем проведено розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористані 20 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 № 29 від 15.01.2019 року, позивачу нарахована заробітна плата: за квітень 2018 року в розмірі 2.314,67 грн.; за травень 2018 року в розмірі 5.786,69 грн.; за червень 2018 року в розмірі 5.786,69 грн.; за липень 2018 року в розмірі 5.810,62 грн.; за серпень 2018 року в розмірі 9.807,75 грн.; за вересень 2018 року в розмірі 9.136,74 грн.; за жовтень 2018 року в розмірі 9.136,70 грн.; за листопад 2018 року в розмірі 8.136,90 грн.; за грудень 2018 року в розмірі 15.717,04 грн. Усього 71.633,80 грн. (а.с. 16)

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 № 29/1585 від 06.11.2019 року, позивачу нарахована заробітна плата: за січень 2019 року в розмірі 13.997,98 грн.; за лютий 2019 року в розмірі 11.500,39 грн.; за березень 2019 року в розмірі 11.589,76 грн.; за квітень 2019 року в розмірі 9.865,87 грн.; за травень 2019 року в розмірі 11.715,01 грн.; за червень 2019 року в розмірі 11.715,01 грн.; за липень 2019 року в розмірі 11.714,99 грн.; за серпень 2019 року в розмірі 5.642,78 грн. (а.с. 12-15).

Відповідно до довідки-розрахунку грошової компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік ОСОБА_1 , місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення із служби складало 10.800,53 грн., у тому числі: посадовий оклад - 2.400,00 грн.; оклад за спеціальним званням лейтенанта поліції - 1.400,00 грн.; надбавка за стаж служби в поліції 5% - 190,00 грн.; надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції 40% - 1.596,00 грн.; премія 93,350% - 5.214,53 грн. Сума грошової компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік (за 20 діб) складає: 10.800,53:30х20=7.200,35 грн. (а.с. 49)

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону № 580-VIII, відповідно до цієї статті поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої ст. 93 Закону № 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Колегія суддів зазначає, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Наведене вище узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 19.01.2021 року у справі № 160/10875/19.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею частину щорічної чергової відпустки за 2018 рік у кількості 20 днів. Однак відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у 2018 році - 20 днів.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260 встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як установлено судом, позивач з серпня 2018 по липень 2019 року прослужила у Сумському відділі поліції Головного управління поліції в Сумській області 250 днів. За цей час позивач отримала грошове забезпечення у загальній сумі 134.034,10 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з серпня 2018 по липень 2019 становить - 536,14 грн. (134.034,10 грн./250 днів = 536,14 грн.).

Отже, сума компенсації за невикористану позивачем щорічну основну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 20 діб становить 10.722,80 грн. (20 днів * 536,14 грн. = 10.722,0 грн.).

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , відповідач ГУ НП в Сумській області не зазначає про незгоду з проведеним позивачем (арк. 8 позовної заяви) розрахунком суми компенсації за невикористану відпустку, яку позивач просить стягнути на свою користь - 10.722,80 грн.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Крім того, клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені нею під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів вважає обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1, 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

При цьому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Крім того, на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.

Як установлено судовим розглядом, витрати позивача на правову та професійну правничу допомогу підтверджуються наступними документами, наявними в матеріалах справи:

1) копія договору про надання правової допомоги б/н від 26.09.2019 року;

2) копія свідоцтва серії НОМЕР_2 від 07.12.2018 року про право на зайняття адвокатською діяльністю представника Лук`яненко О.В. ;

3) оригінал ордеру, виданого на ім`я адвоката Лук`яненко О.В. для представництва інтересів позивача у Сумському окружному адміністративному суді;

4) копія розрахунку витрат на правову допомогу, наданих адвокатом Лук`яненко О.В. ОСОБА_1 у зв`язку зі зверненням до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Сумській області про стягнення компенсації, згідно якого:

- надання консультації клієнту (1 година) - 200 грн.;

- вивчення наданих клієнтом документів (1 година) - 200 грн.;

- складання адвокатського запиту до ГУ НП в Сумській області (2 години) - 400 грн.;

- складання позовної заяви (вивчення судової практики, опрацювання нормативно-правової бази, здійснення розрахунку компенсації за невикористану відпустку, підготовка та засвідчення копій документів для суду та відповідно до кількості сторін у справі, подання позовної заяви до суду (3 години) - 700 грн.;

5) копія квитанції № 0.0..1 від 12.11.2019 року про сплату адвокатських послуг на суму 1.500,00 грн.

Колегія суддів відзначає, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 13 Закону № 5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Колегія суддів враховує, що розрахунок витрат на правову допомогу, наданих адвокатом Лук`яненко О.В. ОСОБА_1 у зв`язку зі зверненням до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Сумській області про стягнення компенсації містить детальний опис робіт, виконаних при надані правничої допомоги позивачу в ході розгляду даної справи, а надані заявником документи, на переконання суду, у своїй сукупності підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі.

Варто також вказати, що наведені вище положення КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В даному випадку відповідачем як суб`єктом владних повноважень не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, також суду не було надано жодних доказів та не наведено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.

За таких обставин, з огляду на підтвердження позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу, незазначення відповідачем обставин щодо понесення позивачем витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс у зв`язку із розглядом цієї справи.

Інші доводи та заперечення відповідача означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова