Справа № 201/418/21
Суддя: Наумова О. С.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 201/418/21
Провадження № 2-а/201/27/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2021 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до заступника командира 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кліща Романа Івановича, Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

15.01.2021р. ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Орла В.Ю. (діє на підставі договору від 30.12.2020р. і ордеру від 30.12.2020р. - а.с. 11-14) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до заступника командира 3 роти 1 батальйону УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кліща Р.І. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, визначивши третьою особою - УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції) (а.с. 2-6).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 18.01.2021р. відкрито провадження у справі і ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до положень п. 20 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 12, 257, 268, 286 КАС України. Залучено до участі у справі Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції у якості співвідповідача, виключивши його з кола третіх осіб (а.с. 20).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою заступника командира 3 роти 1 батальйону УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кліща Р.І. серії ЕАН № 3643825 від 08.01.2021р. його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП за те, що він 08.01.2021р. об 13 год. 08 хв., на трассі М-06, Київ-Чоп, 558 км, керуючи автомобілем Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в населеному пункті зі швидкістю 75 км/год при дозволеній швидкості 50 км/год. Швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCAM LTI20/20 TC000751, чим порушив п. 12.4.ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км/год).

Позивач вважає постанову протиправною, винесеною незаконно і такою, що підлягає скасуванню, оскільки викладені у ній обставини не відповідають дійсності. Вважав, що пристрій TruCam виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, тому він не може використовуватися, а технічні дані про показників швидкості, отримані за його допомогою є незаконними. Позивач попросив поліцейського надати йому документи про правомірність використання вимірювача, зокрема, сертифікат чи його копію. Проте поліцейський не надав ані оригіналу ані копії сертифікату про повірку, інших документів, що підтверджують правомірність використання вимірювача швидкості Trucam LT120/20 ТС000751.

Крім того, позивач на момент його зупинки рухався у потоці транспортних засобів, які прямували попереду в одному напрямку безпосередньо один за одним. Тому за допомогою приладу ТruСАМ відповідач не міг зафіксувати швидкість автомобіля, за кермом якого був позивач.

Само по собі описання відповідачем в оскаржуваній постанові складу адміністративного правопорушення не може бути належним доказом скоєння позивачем такого порушення, оскільки така постанова за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків складу зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

На підставі викладеного, просив скасувати постанову про накладання адміністративного стягнення серії ЕАН № 3643825 від 08.01.2021р.

На адресу відповідача судом надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів (а.с. 21).

16.02.2021р. і 03.03.2021р. від Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 22 - 44), у якому представник відповідача - Чабан Я.С. (діє на підставі довіреності від 30.12.2020р. - а.с. 40) не погодився із позовними вимогами. Зазначив, що факт вчинення адміністративного правопорушення був зафіксований лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів «TruCAM» LTI 20/20 № ТС000751, що підтверджується роздруківкою з цього пристрою. Зазначив, що лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів «TruCAM» LTI 20/20 має сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012р. № UA-MI/1-2903-2012. Відповідно, на підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM», який зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12.

Згідно даних свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/20592 від 08.12.2020р., виданого Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», здійснена повірка лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів «TruCam» LTI 20/20 № ТС000751. Дане свідоцтво чинне до 08.12.2021р.

Згідно даних експертного висновку від 27.09.2018р. №04/02/03 3008, виготовленого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, об`єктом експертизи був лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCam, розроблений (виготовлений) компанією «Laser Technology Inc.», США. Висновок за результатами експертизи: в об`єкті експертизи правильно реалізовано криптографічний алгоритм шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IEC 18033-3:2015, із довжиною ключа 256 біт. Об`єкт експертизи забезпечує конфіденційність, цілісність та автентичність зареєстрованих даних.

На виконання вимог ст. 283 КУпАП поліцейським вказано в постанові технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався), а саме TruCAM LTI 20/20 №ТС000751.

Також представник відповідача надав суду візуалізовані дані лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів «TruCAM» LTI 20/20 №ТС000751, як доказ вчинення позивачем правопорушення, що ставиться йому у вину - порушення вимог п. 12.4 ПДР, який встановлює обмеження швидкості руху транспортними засобами у населених пунктах не більше 50 км/год.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

09.03.2021р. представник позивача надав заперечення на відзив (а.с. 45 42), у яких зауважив, що час скоєння правопорушення, зазначений в оскаржуваній постанові відрізняється від часу, що є на візуалізованих даних лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів «TruCAM». Наполягав на задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суддя приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що постановою заступника командира 3 роти 1 батальйону УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кліща Р.І. серії ЕАН № 3643825 від 08.01.2021р. його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП за те, що він 08.01.2021р. об 13 год. 08 хв., на трассі М-06, Київ-Чоп, 558 км, керуючи автомобілем Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в населеному пункті зі швидкістю 75 км/год при дозволеній швидкості 50 км/год. Швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCAM LTI20/20 TC000751, чим порушив п. 12.4.ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км/год) (а.с. 8-9).

Оскільки предметом оскарження є постанова про накладення адміністративного стягнення суд повинен перевірити законність та обґрунтованість винесення постанови та дослідити, чи було дотримано порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності, чи не пропущено строки, встановлені для розгляду справи та накладення адміністративного стягнення, чи виконано вимоги закону при розгляді справи та інше.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати:

- чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні,

- чи підлягає вона адміністративній відповідальності,

- чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду,

- чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу,

- а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд звертає увагу на те, що оскільки законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, то з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП адміністративна відповідальність передбачається за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Частиною 2 ст. 283 КУпАП визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Відповідно до частини 3 ст. 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, має містити також відомості, зокрема відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Із змісту оскаржуваної постанови слідує, що позивач порушив правила п. 12.4 ПДР.

Так, відповідно до п. 12.4. ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

При цьому, знаком 5.45 "Початок населеного пункту" - позначається найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. А знаком 5.46 "Кінець населеного пункту" - позначається місце, з якого на даній дорозі втрачають чинність вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах.

В оскаржуваній постанові відповідач посилався лише на єдиний доказ, який підтверджує обставини щодо перевищення швидкості руху транспортним засобом під керуванням позивача в зоні дії дорожнього знаку «населений пункт» це здійснення вимірювання швидкості руху TruCam LTI 20/20.

Однак, до матеріалів справи не надано носій, на який безпосередньо здійснений запис правопорушення (в даному випадку - носій даних приладу TruCam LTI), який відповідно до вимог Закону є оригіналом такого доказу, а також не долучено відеозаписів з камер нагрудних знаків.

При цьому, відеозаписів з лазерного вимірювача швидкості руху TruCam LTI 20/20 ТС000584 відповідачем не надано, на роздруківці з пристрою не зафіксований дорожній знак 5.45 або знак 5.46. Не надано доказів про місце встановлення знаків 5.45, 5.46, відтак не можливо встановити на якому відрізку автодороги «М-06 Київ - Чоп» розпочинається та на якому відрізку закінчується його дія і чи дійсно перевищення швидкості водієм мало місце у межах зони дії дорожнього знаку 5.45.

Із роздруківки фото вимірювача швидкості руху TruCam LTI 20/20 ТС000751, наданого відповідачем, де зображено лише передня частина автомобілю Volkswagen із номерним знаком НОМЕР_1 , неможливо встановити - чи рухався позивач у межах населеного пункту чи ні, як дорожній знак 5.45 так і ділянка дороги на цій роздруківці відсутні, а також немає жодної візуалізації та прив`язки місця вчинення правопорушення до території, населеного пункту чи відповідних дорожніх знаків (а.с. 41).

Отже, відсутні докази не тільки того, що позивач рухався по дорозі у межах населеного пункту, а й що на цій дорозі діють вимоги ПДР України, що визначають порядок руху в населених пунктах, зокрема й швидкісний режим.

Також, інших належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів вчинення адміністративного правопорушення відповідач не надав.

Судом враховано положення ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, якою передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідачем не надано жодних доказів щодо способу використання, закріплення приладу TruCam, яким поліцейський здійснював вимірювання швидкості руху автомобіля позивача.

Враховуючи вищевикладені положення ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII, при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу автоматична фото- і відеотехніку повинна бути розміщена в порядку визначеному вказаною нормою Закону (стаціонарно вмонтованим способом), натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 названого Закону.

Водночас, законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів TruCam працівниками патрульної поліції ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію».

Оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо прийняття рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованими, тому такі необхідно задовольнити.

Варто відзначити, що право закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення належить лише органу, який розглядає таку справу, або ж суду у передбачених статтею 221 КУпАП випадках та не відноситься до компетенції адміністративного суду, який перевіряє законність винесення суб`єктом владних повноважень постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.03.2021р. у справі № 490/843/15-а.

Згідно із ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, які не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як видно з квитанції № 74596822 від 14.01.2021р. (а.с. 16) ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

Відповідно до ст. 139 КАС України та Закону України «Про судовий збір» суд вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань УПП в Запорізькій області понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 454,00 грн., що є мінімальною ставкою судового збору.

Відносно стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 200,00 грн. необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

В матеріалах цієї справи наявні письмові докази, які підтверджують понесені позивачем витрати на правову допомогу: угода про надання правової допомоги від 30.12.2020р. № 30/12/20, якою передбачено, що гонорар адвоката за складання одного процесуального документа (позовна заява, відзив клопотання, заперечення) становить 2 200,00 грн., додаткова угода № 1 від 08.01.2021р. до вказаної угоди, якою передбачено, що клієнт доручає (не обмежуючись) складення, підписання та подання позовної заяви, складення, підписання та надання клопотань, пояснень та заперечень, участь у судових засіданнях, складення, підписання та подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду, участь у судових засіданнях (а.с.11, 12), а також квитанція про сплату послуг адвокатові Орел В.Ю. від 18.02.2021р. № 78670643 на суму 2 200,00 грн. (а.с. 48).

Суд проаналізувавши дані документи вважає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч. 5 ст.134 КАС України.

Так, проаналізувавши вказані вище документи щодо наданих адвокатом позивача послуг щодо представництва інтересів позивача та врахувавши те, що справа відноситься до категорії справ незначної складності, розгляд справи здійснювався у спрощеному провадженні без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у аналогічних правовідносинах сформована значна судова практика, тобто складання позову у даній справі не потребує витрати значного часу, а надані адвокатом послуги, а саме, консультація, складання позовної заяви і заперечення на відзив, охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і заперечень на відзив і подання їх до суду, суд вважає, що з урахуванням принципу справедливості і складності справи, обсягу опрацьованого матеріалу, розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 500 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 77, 139, 245, 286 КАС України, суддя,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до заступника командира 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кліща Романа Івановича, Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3643825 від 08 січня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Стягнути з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Стягнути Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500,00 грн.

Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене) (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.С. Наумова