Справа № 160/9808/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/9808/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року (головуючий суддя Горбалінський В.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі Відповідач), в якому просив:

- визнати бездіяльність Південно-Східного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо ненадання інформації про розмір заробітної плати для обчислення пенсії за віком в період роботи ОСОБА_1 з 11.09.1988 року по 15.10.1990 року в державній установі «Криворізька установа виконання покарань(№3)» протиправною;

- зобов`язати Південно-Східне Міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції надати довідку відносно пенсіонера ОСОБА_1 про розмір заробітної плати для обчислення пенсії за віком в період його роботи з 11.09.1988 року по 15.10.1990 року в державній установі «Криворізька установа виконання покарань(№3)».

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що у зв`язку із бездіяльністю Відповідача він не може отримати довідку про розмір заробітної плати для подальшого обчислення пенсії за віком в період його роботи з 11.09.1988 року по 15.10.1990 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у задоволенні позовної заяви відмовлено (а.с.102-103).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на запит виникає лише з дня отримання запиту такого запиту. Проте, в матеріалах справи відсутні докази отримання такого запиту Відповідачем.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що наявність або відсутність запиту про надання інформації від 20.02.2019 року мала значення для вирішення питання про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Визначаючи Відповідачем по справі Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України Позивач враховував те, що саме Південно-Східного міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України є правонаступником прав та обов`язків колишнього Управління з виконання кримінальних покарань МВС України, яке в період 1988-1990 років було розпорядником коштів для нарахування заробітної плати керівникам установ виконання покарань та конкретно Позивачу та зберігачем особової справи Позивача, в якій і повинна була знаходитись особова картка по нарахуванню заробітної плати, з якої і можна було б отримати відомості щодо розміру його заробітної плати в оскаржуваний період.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що особова справа ОСОБА_1 до Міжрегіонального управління на зберігання не передавалась, відповідна довідка надавалась до суду першої інстанції разом із відзивом на позов №10-9691/Кр-20 від 29.12.2020 року. Відповідач вказує, що у Міжрегіонального управління відсутній обов`язок щодо видачі Позивачу довідки про заробітну плату для обчислення пенсії.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

У матеріалах справи наявний оригінал заяви Позивача від 20.02.2019 року на ім`я начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, в якій зазначено, що в період з 09.12.1980 року по 11.09.1988 року Позивач проходив службу на посадах молодшого та середнього начальницького складу установи виконання покарань №4 (слідчого ізолятора м. Дніпропетровська). 11.09.1988 року переведений для подальшого проходження служби до державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» (наказ від 19.09.1988 № 112 о/с), де працював до 15.10.1990 року на посадах начальника та заступника начальника установи.

Також у заяві зазначено, що Позивач просить надати довідку про розмір заробітної плати на посадах, які займав працюючи в КУВП №3 м. Кривий Ріг з метою отримання документів, необхідних для нарахування пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (пункт 2.1 розділу II ).

Позивач вказує, що відповіді на звернення до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України він не отримав, що Позивач вважає протиправною бездіяльністю.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-XII (далі - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (частина перша статті 2 Закону №2939-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, приписи чинного законодавства надають будь-якій фізичній особі право звернутися до відповідного розпорядника публічної інформації із запитом про надання інформації.

Відповідно до положень статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 2 статті 5 Закону України №2939-VI доступ до публічної інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію. Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених Законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №2939-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частинами першою та четвертою статті 20 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем 20.02.2019 року було складено запит про надання публічної інформації до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

Проте Позивачем до матеріалів справи не додано доказів того, що вказаний запит був направлений на адресу Відповідача або отриманий ним. Отримання цього запиту заперечується і Відповідачем.

За даний обставин суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на запит виникає лише з дня отримання такого запиту, проте в матеріалах справи відсутні докази отримання запиту Відповідачем, що виключає підстави для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 27 січня 2021 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі №160/9808/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова