Справа № 380/9780/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9780/20 пров. № А/857/3483/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Хобор Р.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі за його позовом до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Лунь З.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 18 січян 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області (далі УСБУ) щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 листопада 2018 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань УСБУ грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 листопада 2018 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 09 листопада 2018 року по 30 жовтня 2020 року у розмірі 368135,39 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі № 380/9780/20 вказаний позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність УСБУ щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 08 листопада 2018 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 08 листопада 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2018 роках, він набув право на отримання грошової компенсації замість таких у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом із тим, сума відшкодування за невиплачену позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у строк, передбачений законом, може бути розрахована за умови визначення конкретної суми такої грошової компенсації відповідачем. Оскільки станом на день ухвалення судового рішення не встановлено конкретної суми заборгованості по компенсації позивачу коштів за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, то у решті позовних вимог слід відмовити.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просив його скасувати в частині відмови задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. У обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскільки судом встановлена вина відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, то є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Окрім того, витрати на правничу допомогу відповідно до закону підлягають розподілу між сторонами, що судом не зроблено.

УСБУ подало апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який фактично обґрунтований незгодою відповідача з оскаржуваним позивачем рішенням суду першої інстанції, однак не містить спростувань доводів апелянта, а тому апеляційним судом до уваги не береться з огляду на приписи частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 03 вересня 2007 року по 08 листопада 2018 року проходив військову службу в УСБУ.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 12 лютого 2015 року, виданого УСБУ, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Покликаючись на те, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2015-2018 роки, передбаченої статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З урахуванням матеріалів справи апеляційний суд звертає увагу на те, що апеляційному перегляду підлягає рішення суду першої інстанції лише у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 09 листопада 2018 року по 30 жовтня 2020 року у розмірі 368135,39 грн, оскільки у частині задоволення його позовних вимог таке не оскаржено.

Як передбачено статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, статтею 117 КЗпП визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На переконання апеляційного суду, зміст цієї норми дає підстави для висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року (справа № 480/3105/19), ухваленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено апеляційним судом, остаточний розрахунок з позивачем відповідач не провів, оскільки йому не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань УСБУ середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не можуть бути вирішені по суті до здійснення відповідачем такого розрахунку з позивачем, а отже є передчасними.

За вказаного правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині та правомірність відмови в задоволенні таких судом першої інстанції.

При цьому в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 291, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі № 380/9780/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною 5 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Р. Б. Хобор

Дата