Справа № 460/5939/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/5939/20 пров. № А/857/471/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Юник А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гончара Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції Комшелюк Т.О.,

час ухвалення рішення 09.10.2020 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 09.10.2020 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі відповідач) в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 31.08.2020, просить визнати протиправною бездіяльність відповідача пов`язану з відмовою в нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення (заробітної плати) прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону, з 26.03.2020 року, в порядку та в розмірах передбачених ч. 2, 3, 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»; зобов`язати відповідача провести перерахунок грошового забезпечення (заробітної плати) позивача з 26.03.2020 року, у порядку та за алгоритмом визначеним ч. 2, 3, 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням положень: п. 3-1 Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704, п. 2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (з урахуванням приписів примітки); зобов`язати відповідача виплачувати грошове забезпечення (заробітну плату) позивачу з 26.03.2020 року, у порядку та за алгоритмом визначеним ч. 2, 3, 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням положень: п. 3-1 Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704, п. 2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" (з урахуванням приписів примітки)».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що грошове забезпечення позивачу нараховується та виплачується відповідно до постанов Кабінету Міністрів України: від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (із змінами), від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (із змінами), від 15.06.1994 року № 414 «Про види, розміри і порядок компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» (із змінами), від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», від 15.01.2004 року № 44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» та кошторису прокуратури регіону на 2020 рік, затвердженого Офісом Генерального прокурора. Інших наказів, вказівок, розпоряджень, листів щодо зміни посадових окладів військовослужбовців військових прокуратур від Офісу не надходило. Оклад за військовим званням має визначатись саме від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, зазначивши що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. Просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що наказом військового прокурора Західного регіону України від 16.01.2020 року № 34к, позивач призначений з 16.01.2020 року на посаду прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону. На вказаній посаді проходить службу по даний час. Позивач має військове звання капітана юстиції.

Згідно матеріалів справи, позивачу у період з 26.03.2020 року по даний час виплачується грошове забезпечення, виходячи із:

посадового окладу, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»;

оклад за військовим званням - постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб;

надбавка за вислугу років військовослужбовцям - постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

надбавка за виконання особливо важливої роботи - постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»;

надбавка за роботу в умовах режимних обмежень - постанова Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 414 «Про види, розміри і порядок компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці»;

премія військовослужбовцям щомісячна;

індексація доходів - постанова Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Наведені обставини не заперечуються учасниками справи та підтверджуються доказами, долученим як позивачем, так і відповідачем.

У липні 2020 року позивач звертався до відповідача із заявою про виплату з 26.03.2020 року грошового забезпечення відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Листом від 04.08.2020 року № 18-203 вих-20 відповідач відмовив позивачу у такій виплаті.

Вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 04.10.2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697), заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року № 79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ Прикінцеві та перехідні положення доповнено п. 26, згідно якого норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п. 26 розділу Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

П. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 визначено, що положення п. 26 розділу Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення п. 26 розділу Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами втратили чинність з 26.03.2020 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-ІХ (далі Закон № 113), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (ст. 7 Закону № 1697).

Статті стосовно військових прокуратур в системі органів прокуратури виключено, а ст. 15 Закону № 1697 зазначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113 за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Таким нормативним актом є постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами).

З аналізу вищенаведеного апеляційний суд зазначає, що наразі триває процес атестації прокурорів, як складова реформування органів прокуратури. Ліквідується стара система органів прокуратури та їх працівників, які пройшли атестацію, переводять до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур.

Встановлення нових розмірів посадових окладів переатестованим працівникам прокуратури Законом № 1697 буде сприяти незалежній діяльності прокуратури, неупередженому, об`єктивному, безсторонньому виконанню прокурорами своїх функцій. Підвищення посадових окладів є заходом щодо юридичного захисту прокурорів, належного рівня матеріального та соціального забезпечення, які мають бути гарантовані таким чином, щоб не допустити тиску, що може спричинити вплив на прийняті ними рішення.

Водночас, з матеріалів справи слідує, що позивач переатестацію не пройшов, працює на посаді прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону.

Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113 день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

На офіційному веб-порталі Офісу Генерального прокурора наказ про створення окружних прокуратур відсутній, у газеті «Голос України» відповідне рішення не публікувалося, доказів протилежного суду не надано.

Отже, позивач фактично просить про отримання заробітної плати працівника окружної прокуратури, яка наразі не створена, її штат не сформовано, штатний розпис не затверджено, посадові оклади та інші складові заробітної плати конкретних працівників відповідними наказами уповноважених керівників органів прокуратури не встановлено, нарахування та виплати заробітної плати працівникам окружних прокуратур не проводилася.

Положення Закону № 113 є чинними, неконституційними не визнавались, а тому мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Таким чином, виплачуючи позивачу посадовий оклад прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону, передбачений постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року, відповідач діяв в межах та на підставі чинного законодавства.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання принципу юридичної визначеності, оскільки Законом № 113 було чітко визначено, що особи, які пройшли атестацію та були зараховані до нових структур органів прокуратури будуть отримувати вищу заробітну плату, ніж неатестовані працівники, що є гарантією забезпечення принципу справедливості.

Посилання позивача в частині що стосується окладу за військове (спеціальне) звання колегія суддів не бере до уваги з огляду на існуючу правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.02.2021 року у справі № 200/3774/20-а, згідно якої оскільки норма п. 3 роз. ІІ Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, колегія суддів не вбачає правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Також зазначено, що примітка до нормативно-правового акту носить інформаційний характер та не може містити норм права.

Колегія суддів також звертає увагу на відсутність дискримінації в питаннях оплати праці прокурорів, які не переведені до окружних прокуратур з огляду на наступне.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява №36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява №20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Проходження прокурорами переатестації відповідає вимогам чинного законодавства, мета встановлення відмінностей у порядку оплати праці також є істотною, оскільки проведення такої переатестації є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства. Отже, встановлені законодавством відмінності у визначенні розміру грошової винагороди тих прокурорів, які пройшли переатестацію, і тих, які її не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,317,320,321,322,325,328 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 460/5939/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року.