Справа № 640/29172/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

12 квітня 2021 року м. Київ№ 640/29172/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (далі по тексту - відповідач), адреса: 03115, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 126, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №16 від 30 квітня 2020 року Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про тимчасове влаштування дитини ОСОБА_2 в сім`ю громадянина ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 2005 року народження, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

01 березня 2020 року, як вказано у позовній заяві, син позивача, перебуваючи в гостях у своєї рідної тітки, вчинив замах на життя останньої та її малолітнього сина - ОСОБА_4 , завдавши ножами множинні тілесні ушкодження.

За вказаним фактом проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001218 від 01 березня 2020 року, за підозрою неповнолітнього ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 15, пунктом 1 та пунктом 2 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України.

Однією з причин вчинення даного злочину є психічні розлади у здоров`ї неповнолітнього, у трирічному віці йому було поставлено діагноз «аутизм», а відповідно до висновку психіатричної експертизи №118 від 04 березня 2020 року син позивача страждає на несоціалізовані розлади поведінки та у повній мірі не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними.

03 березня 2020 року ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід тримання під вартою до 30 березня 2020 року, а ухвалою Києво-Святошинського районного суду в Київській області від 25 березня 2020 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 квітня 2020 року.

23 квітня 2020 року ОСОБА_2 звільнено з-під варти та ухвалою суду обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач зазначає, що здійснюючи пошуки свого сина, їй стало відомо, що він проживає в сім`ї ОСОБА_3 , який станом на 23 квітня 2020 року був стороннім, незнайомим чоловіком для неї та її неповнолітнього сина.

Також, позивач вказує, що вона, її представники та інші родичі неповнолітнього не були повідомлені стороною обвинувачення та судом про зміну запобіжного заходу неповнолітньому, а також стверджує, що слідча умисно приховувала інформацію про місце перебування сина від позивача.

03 червня 2020 року представник позивача звернулась до відповідача з адвокатським запитом, в якому просила надати роз`яснення законності підстав проживання неповнолітнього ОСОБА_2 у сторонній сім`ї ОСОБА_3 .

Листом від 09 червня 2020 року №2099 представника позивача повідомлено про те, що неповнолітнього ОСОБА_2 влаштовано на тимчасове проживання в сім`ю ОСОБА_3 на підставі наказу №16 від 30 квітня 2020 року, а також в листі зазначено, що Службою не приймалось рішення щодо відібрання неповнолітнього ОСОБА_2 у його матері та не піднімалось питання про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

На переконання позивача, наказ №16 від 30 квітня 2020 року про тимчасове влаштування неповнолітнього ОСОБА_2 в сім`ю ОСОБА_3 видано безпідставно та всупереч діючому законодавству, з огляду на те, що неповнолітній не є дитиною - сиротою або дитиною позбавленою батьківського піклування.

Більш того, позивач зазначає, що відповідачем порушено саму процедуру тимчасового влаштування неповнолітнього до іншої сім`ї, зокрема, відповідачем не було обстежено умов перебування неповнолітнього та обставин відсутності батьківського піклування, не повідомлено службу у справах дітей за місцем проживання неповнолітнього про його місце знаходження.

Позивач наголошує, що її неповнолітній син ніколи не проживав у Києво-Святошинському районі Київської області, а тільки вчинив злочин, тимчасово перебуваючи за місцем проживання своєї тітки.

Також, у позовній заяві зазначено, що ніхто зі службових осіб відповідача та слідча не можуть пояснити яким чином неповнолітній, який за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру, був вивезений 23 квітня 2020 року з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» в місті Києві та фізично опинився у Києво-Святошинському районі Київської області у сторонніх та незнайомих для нього людей.

У зв`язку з чим, як вважає позивач, відповідач, видавши оскаржуваний наказ №16 від 30 квітня 2020 року, порушив вимоги законодавства, діяв не в межах своєї компетенції, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що старший слідчий СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області звернулась до відповідача про те, що у рамках проведення досудового розслідування за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення затримано неповнолітнього ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а проживав без реєстрації у своєї тітки за адресою: АДРЕСА_4 .

Під час досудового розслідування мати неповнолітнього відмовилась бути його законним представником, у зв`язку з чим до участі в процесуальних діях було залучено посадову особу відповідача.

03 березня 2020 року неповнолітньому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та 24 березня 2020 року судом було встановлено, що до останнього неможливо застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, домашній арешт або передачу під нагляд матері, оскільки згідно заяви ОСОБА_1 не заперечувала проти тримання сина під вартою, а інші родичі бажання взяти неповнолітнього під нагляд не висловили, особа батька не відома.

В подальшому, до неповнолітнього ухвалою слідчого судді від 23 квітня 2020 року застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 , про що була обізнана позивача, оскільки, як вказує представник відповідача, у судовому засіданні був присутній її представник.

На підставі вказаної ухвали слідчого судді, відповідачем прийнято наказ від 30 квітня 2020 року №16, яким влаштовано неповнолітнього ОСОБА_2 на тимчасове проживання в сім`ю ОСОБА_3 за вказаною адресою та постановлено на облік в службі у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, яка дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах.

29 вересня 2020 року неповнолітньому ОСОБА_2 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 13 частини 2 статті 115 КК України, в якому ОСОБА_1 є потерпілою.

Наказом відповідача від 27 жовтня 2020 року №87 неповнолітній поставлений на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування.

Більш того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі №757/46354/20-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до пункту 2 цієї частини публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 вказаної частини визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки під час влаштування дитини відповідачем порушено вимоги пунктів 11 та 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, не враховано факту психічного стану дитини, не враховано місця проживання неповнолітнього та його матері - позивача у справі, а також прийнято наказ без рішення суду, що позбавило позивача, як матір, можливості піклуватись за сином.

Також, зазначено, що оскаржуваний наказ є таким, що суперечать інтересам дитини, оскільки неповнолітнього ОСОБА_2 влаштовано до незнайомих йому людей, а мати та інші родичі останньолго не були повідомлені про зміну запобіжного заходу.

Відповідно до частини першої статті 56 Цивільного кодексу України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Отже, дані правовідносини виникли у сфері сімейних відносин, що свідчить про наявність у цій справі приватного інтересу, пов`язаного із потребами окремої особи, яка вступає у приватноправові відносини для задоволення свого приватного інтересу.

Таким чином, спірні правовідносини мають приватноправовий характер та стосуються особистих немайнових прав батька неповнолітньої дитини. При цьому відповідач у спірних правовідносинах не реалізує публічно-владні управлінські функції.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 18 Сімейного кодексу України одним із способів захисту сімейних прав та інтересів є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Судом також враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.

Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила: "З установлених судами фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту сімейних прав та інтересів позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства."

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, які виникають із сімейних відносин, розгляд справи здійснюється у визначеному Цивільним процесуальним кодексом України порядку, а тому суд дійшов висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частинною 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За таких підстав та з урахуванням того, що спір між сторонами у справі виник не у зв`язку з виконанням або невиконанням відповідачем публічно - владних управлінських функцій та не віднесений до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що остання має право звернутися з вказаним позовом до відповідного місцевого загального суду.

Також, частиною 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Керуючись частиною 2 статті 19, пунктом 1 частини 1 статті 238, статтями 239, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 640/29172/20 за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним та скасування рішення.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного місцевого загального суду.

3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

4. Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 29 травня 2008 року) через відповідний орган Державної казначейської служби України судовий збір в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок), який сплачений на наступні платіжні реквізити: (отримувач коштів - УК у Печерському районі міста Києва, код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897, рахунок отримувача - UA4026007, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) - 899998, код класифікації доходів бюджету - 22030101, згідно квитанції від 23 листопада 2020 року.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник