Справа № 520/14739/2020
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 р. Справа № 520/14739/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.12.20 по справі № 520/14739/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.09.2020 за №73 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за вислугу років з дня виникнення права - з 26.04.2007, здійснивши виплату пенсії за весь період.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що звернувшись до органів Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за вислугу років у зв`язку із наявністю страхового стажу у сфері охорони здоров`я згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 та просив здійснити призначення пенсії з дня виникнення права (з 26.04.2007), отримав протиправне рішення від 30.09.2020 № 73, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи в закладах охорони здоров`я.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та з 27.04.2017 йому призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

27.04.2020 позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про призначення пенсії за вислугу років з 26.04.2007 та провести відповідні виплати. В зазначеній заяві позивач послався на те, що згідно з записами у трудовій книжці майже весь період свого трудового стажу він обіймав посади провізора, завідуючого-провізора, що дає йому повне право отримувати пенсію за вислугу років. З 2003 і по теперішній час позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Але у вказаний вище період він виконував функції провізора аптеки та завідуючого аптеки, що підтверджується копією трудової книжки та відповідними наказами про призначення на посади. Позивач вважає, що у Порядку №909 від 04.11.1995 чітко зазначено, що у даному випадку форма власності та найменування посади не впливає на зарахування до стажу роботи. Достатньою умовою є виконання відповідних функцій.

Як свідчать матеріали справи, позивачем разом з заявою про призначення пенсії надано копію трудової книжки, копію паспорту та РНОРКПП, копію довідки Харківського обласного управління статистики № 2141 від 28.07.2003, копії ліцензій, копія довідки управління статистики в Ізюмському районі від 25.03.2008, копію довідки № 2141 від 03.03.2003, копію свідоцтва про державну реєстрацію (серія В00№611452), копію свідоцтва про державну реєстрацію СПДФО, копію наказу № 47 від 21.09.2007, копію паспорту аптечного закладу, копію свідоцтва платника Єдиного податку, копію наказу про призначення № 1 від 24.08.2003, копію наказу № 22 від 20.07.2007.

Листом від 06.05.2020 № 2000-0313-8/19437 позивача повідомлено про те, що він 24.07.2007 вже звертався з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Протоколом № 7 від 25.09.2007 засідання комісії з питань призначення та виплати пенсії при Управлінні Пенсійного фонду України в Ізюмському районі було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років в зв`язку з відсутністю 25 років роботи в закладах охорони здоров`я. 14.01.2008 протокол засідання комісії про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачем отримано власноруч. З 27.04.2017 згідно поданої позивачем заяви останньому призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач скористався своїм правом на оскарження отриманої відповіді.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 у справі №520/6839/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 27.04.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.04.2020 про призначення пенсії та прийняти рішення.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області на адресу позивача направлено Рішення до протоколу по справі № 164 відділу з питань перерахунків пенсій № 8 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Харківській області від 30.09.2020 № 73, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи в закладах охорони здоров`я.

В обґрунтування рішення від 30.09.2020 № 73 вказано, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 по справі № 520/6839/2020, яким зобов`язано ГУПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.04.2020 про призначення пенсії та прийняти рішення, відповідачем здійснено повторний розгляд заяви щодо призначення пенсії з 26.04.2007.

Стосовно підстав відмови у призначенні пенсії відповідачем у спірному рішенні зазначено, що згідно з п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст. 52,54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Також зазначено, що згідно записів трудової книжки стаж роботи, який зараховується в спеціальний стаж, складає 22 роки 5 місяців 21 день, а саме це період з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 01.09.1981 по 31.03.2003. З 03.03.2003 ОСОБА_1 є приватним підприємцем (ліцензія Сер. ВОО №611452). ОСОБА_1 вже було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років Протоколом № 7 від 25.09.2007 засідання комісії з призначення та виплати пенсії Управління ПФУ в Ізюмському районі. 14.01.2008 протокол відмови ОСОБА_1 отримав власноручно та не оскаржив у визначеному законом порядку.

Не погодившись отриманою відповіддю, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про відмову задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Предметом розгляду у даній справі є правомірність винесення відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, яке пов`язане з незарахуванням періоду роботи позивача на посаді завідувача-провізора аптеки з 01.04.2003 до стажу роботи на посадах, який дає право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я. У вказаний період сам позивач був зареєстрований як ФОП та здійснював діяльність як суб`єкт господарювання з роздрібної торгівлі фармацевтичними товарами через аптечний склад за адресою: АДРЕСА_1 .

Спіні правовідносини, зокрема, врегульовані положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що визначають питання призначення пенсії.

Відповідно до п. 2-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

До Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, включено роботу в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років враховано періоди роботи з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 01.09.1981 по 31.03.2003 у спеціальний стаж, який складає 22 роки 5 місяців 21 день.

З 03.03.2003 ОСОБА_1 зареєстрований приватним підприємцем, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань серії АЕ №272273, видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є роздрібна торгівля фармацевтичними товарами (код 52.31.0.).

В вґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що з 01.01.2004, відповідно до його власного наказу від 24.08.2003 №1§1 позивач призначений завідуючим аптеки СПДФО ОСОБА_1 з дати отримання ліцензії МЗО України.

Наказом від 20.07.2007 року № 22§1 внесено зміни до наказу від 24.08.2003 №1§1, а саме: призначено завідуючим аптеки СПДФО ОСОБА_1 ОСОБА_1 з дати отримання ліцензії на «… завідувача-провізора аптеки», згідно наказу МОЗ СРСР №1255 від 30.12.1976, додаток № 48.

Наказом від 25.07.2007 № 24§1 переведено завідувача-провізора аптеки СПДФО ОСОБА_1 ОСОБА_1 на посаду програміста аптеки СПДФО ОСОБА_1 з 29.07.2007.

Тобто, за даними трудової книжки позивача, ОСОБА_1 як суб`єктом підприємницької діяльності укладено з позивачем ОСОБА_1 - фізичною особою трудовий договір.

На виконання вимог ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 про витребування у позивача доказів реєстрації трудового договору позивача щодо роботи на посаді завідуючого аптеки у ФОП ОСОБА_1 у державній службі зайнятості за місцем проживання позивача, а також належним чином завірені копії звітності 1ДФ щодо виплати доходу ОСОБА_1 як найманому працівнику на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років після 01.04.2003, позивачем не надано запитуваних доказів, причин неподання таких доказів суду не повідомлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ст. 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Працівник це фізична особа, яка наділена трудовою правосуб`єктністю і є учасником трудового правовідношення.

Положеннями Закону України «Про охорону праці» визначено поняття «працівник», відповідно до якого працівник це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом). Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначає працівника як фізичну особу, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Фізичні особи - роботодавці, як і юридичні особи, також наділені спеціальною трудовою правосуб`єктністю. Трудова правосуб`єктність фізичної особи роботодавця, як вже зазначалося вище, - це передбачена нормами права здатність фізичної особи бути учасником трудових правовідносин шляхом укладання трудового договору з працівником, реалізуючи при цьому свою правоздатність, дієздатність та деліктоздатність.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 606 Цивільного кодексу України, однією з підстав припинення зобов`язання, що встановлена законом, є поєднання боржника і кредитора в одній особі.

Поєднання боржника і кредитора в одній особі, має наслідком припинення будь-якого невиконаного або неприпиненого цивільного зобов`язання незалежно від тієї чи іншої підстави його виникнення, передбаченої ст. 11 Цивільного кодексу України.

З огляду на зазначені норми Цивільного кодексу України, дія яких поширюється в тому числі на трудові відносини, слід зазначити, що особа не може працювати за трудовим договором на відповідній посаді у самої себе. В такому випадку сторони трудового договору співпадають: роботодавець та працівник є однією особою. Отже, у випадку реєстрації фізичної особи в якості суб`єкта підприємницької діяльності ФОП, всі дії в межах такої діяльності, в тому числі і виконання функцій провізора або завідуючого складу-провізора охоплюються саме підприємницькою діяльністю особи, а не є трудовою функцією.

Позивач на власний розсуд власним наказом від 20.07.2007 № 22§1 вносив зміни до іншого власного наказу від 24.08.2003 №1§1 саме стосовно назви посади, змінивши її з «завідуючий аптеки СПДФО ОСОБА_1 » на «завідувача-провізора аптеки», що є штучним намаганням довести наявність умов призначення пенсії за вислугу років, приведення назви посади до тієї, яка дає право для бажану для позивача пенсію.

З огляду на зазначене, обсяг функцій, які виконував позивач у спірний період 2003 2007 років, не є підтвердженим як такий що відповідає роботі на посаді провізора в аптеці.

Крім того, внески, які були сплачені позивачем за відповідний період, дають йому право на врахування періоду заняття підприємницькою діяльністю до загального трудового стажу, але жодним чином не підтверджують наявність спеціального стажу роботи у закладах, установах та на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.

Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 по справі №520/14739/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді Л.В. Мельнікова А.О. Бегунц