Справа № 120/1164/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 квітня 2021 р. Справа № 120/1164/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід О.С.,

за участю:

секретаря судового засідання: Карпінської Т.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Траченко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Тульчинської міської ради Вінницької області (вул. Миколи Леонтовича, б. 1, м. Тульчин, Вінницька обл., 23600)

про: зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Тульчинської міської ради Вінницької області (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача здійснити виплату середньомісячного заробітку на період працевлаштування з 27.11.2020 року до працевлаштування, але не більше шести місяців.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв`язку із закінченням строку повноважень посади старости с. Тиманівка Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади, останнього звільнено відповідно до розпорядження Тульчинського міського голови № 08-03/328 від 26.11.2020 року. Водночас, до обрання на посаду старости позивач працював землевпорядником Тиманівської сільської ради Тульчинського р-ну Вінницької області, згодом у зв`язку з реорганізацією - у відповідача. Разом з тим, посада спеціаліста-землевпорядника, яку позивач обіймав до обрання на посаду старости, ліквідована. Такий стан речей, на переконання позивача, порушує, гарантовані ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», його права, адже при звільненні з посади старости йому не було запропоновано іншу роботу у відповідача, а також відповідачем відмовлено у виплаті середньомісячної заробітної плати на період працевлаштування за шість місяців. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 17.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

26.02.2021 року за вх. № 10457/21 позивачем через канцелярію суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 03.03.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 23.03.2020 року.

23.03.2021 року за вх. № 15175 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з позовними вимогами та обставинами, викладеними у позовній заяві. По суті спірних правовідносин повідомив, що після внесення змін щодо статусу старости за ЗУ від 16.07.2020 року № 805-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення виборчого законодавства» ст. 54-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» не містить положень про поширення на старосту гарантій діяльності депутатів місцевих рад, а ст. 14-1, яка власне й передбачала здійснення виплат на період працевлаштування, але не більше шести місяців, взагалі виключена. За таких обставин, відповідач вказує, що законних підстав для виплати позивачеві середньомісячної заробітної плати на період працевлаштування, але не більше шести місяців з часу звільнення, немає. Додатково вказав, що позивач перебуває на обліку у Тульчинській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості, відповідно у задоволенні позову просить відмовити.

Одночасно, відповідачем подано клопотання про витребування у Тульчинської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості довіку про перебування позивача на обліку як безробітного, із зазначенням періоду, з якого позивач знаходиться на обліку та сум отриманої допомоги по безробіттю.

У судовому засіданні 23.03.2021 року представником відповідача відкликано клопотання про витребування доказів. Сторонами надано пояснення по суті спірних правовідносин. Судове засідання відкладено на 07.04.2021 року.

30.03.2021 року за вх. № 16588/21 позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позові.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

24.05.2017 року позивача звільнено з посади спеціаліста-землевпорядника у зв`язку з обранням на виборну посаду (запис № 15 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 ).

24.05.2017 року позивача обраний на посаду старости с. Тиманівка Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади (запис № 16 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 ).

26.11.2020 року позивача звільнено у зв`язку із закінченням строку повноважень старости с. Тиманівка Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади (запис № 19 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 ).

28.12.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток на період працевлаштування строком до шести місяців відповідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, листом від 29.12.2020 року за вих. № 08-11-2622, відмовив у здійсненні виплати середнього заробітку на період працевлаштування, вказавши, що оскільки з 23.07.2020 року староста не обирається на місцевих виборах, відповідно гарантії депутатів місцевих рад, передбачені ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» на старости більше не поширюються.

На звернення позивача від 02.02.2021 року, відповідачем надана відповідь від 04.02.2021 року, якою його повідомлено, що посада спеціаліста - землевпорядника відділу земельних відносин Тульчинської міської ради була ліквідована рішенням 21 сесії 7 скликання від 06.03.2018 року за № 835.

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування регулює ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування".

З урахуванням ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування" служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування" посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

За правилами ст. 118 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Ст. 14-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції чинній на момент обрання позивача на посаду старости, визначено, що староста є виборною посадовою особою місцевого самоврядування. Староста обирається жителями села, селища (сіл, селищ), розташованого на території відповідного старостинського округу, на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі.

Згідно ч. 4 ст. 54-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» на старост поширюються гарантії діяльності депутатів місцевих рад, передбачені Законом України "Про статус депутатів місцевих рад", якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 33 ЗУ "Про статус депутатів місцевих рад", в редакції чинній на момент обрання позивача на посаду старости, депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

Системний аналіз наведених норм доводить, що на час призначення позивача на посаду старости, така посада була виборною посадою органів місцевого самоврядування та на позивача, у зв`язку із цим, поширювалися гарантії діяльності депутатів місцевих рад, передбачені ЗУ "Про статус депутатів місцевих рад", якщо інше не встановлено законом, зокрема, в частині збереження робочого місця або середньої заробітна плата на період працевлаштування, але не більше шести місяців, у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) такій особі.

В свою чергу, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення виборчого законодавства» від 16.07.2020 року № 805-ІХ були внесені зміни до ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», які набрали законної сили 22.07.2020 року, згідно яких ст. 14-1 виключено, а ст. 54-1 викладено в новій редакції, в якій зазначено, що староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови, а також відсутнє положення про поширення на старост гарантій діяльності депутатів місцевих рад, передбачені Законом України "Про статус депутатів місцевих рад", як це було у попередній редакції.

Таким чином, з наведеного вбачається, що на момент обрання позивача на посаду старости і період перебування на службі до 23.07.2020 року, на нього поширювалися гарантії діяльності депутатів місцевих рад, передбачені Законом України "Про статус депутатів місцевих рад", а на момент його звільнення, у зв`язку із внесеними змінами до законодавства, посада старости втратила статус виборної і відповідно на старост вже не розповсюджувались вказані гарантії.

У зв`язку з чим, відповідачем позивачеві не була здійснена виплата середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше шести місяців, у разі неможливості надання відповідної роботи (посади), так як на момент його звільнення відповідні норми були відсутні.

Позивач з цим не погоджується, вказуючи, що мав правомірні очікування на отримання вказаних виплат, у випадку звільнення з виборної посади, оскільки на момент його обрання такі гарантії були.

Суд критично ставиться до вказаних посилань позивача, з огляду на таке.

Уперше концепція правомірного очікування (англ. - legitimate expectation) була сформульована в галузі адміністративного права, згідно з цією концепцією дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Більш того, для того аби вимога могла вважатися «активом», що підпадає під дію ст. 1 протоколу № 1, Європейський суд з прав людини у справі «Дроан проти Франції» зазначив, що позивач повинен довести, що така вимога має достатні підстави в національному праві, приміром, що існує усталена судова практика національних судів на її підтвердження. Якщо це вдасться зробити - до гри вступає концепція «правомірних очікувань».

Разом з тим, у даному випадку, гарантія виплати середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше шести місяців, є умовною, тобто підставою здійснення її виплати є настання певних обставин, а саме у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) такій особі. В той час, як правомірне очікування за своєю суттю є безумовним, адже виникає в особи як таке, зокрема, у випадку наявності в особи певного статусу, тобто незалежно від настання певних життєвих обставин, які зумовлюють виникнення власне самого правомірного очікування.

Крім цього, як вже зазначалось, позивач повинен довести, що саме така вимога має достатні підстави в національному праві. Так, Європейський Суд у справі Полачек і Полачкова проти Чешської республіки (Polacek and Polackova v. Czech Republic) зазначив: «сподівання, що чинний закон буде змінено на користь заявників, не може становити розумне очікування для цілей статті 1 Протоколу №1. Є різниця між просто надією на отримання чогось, якою б зрозумілою вона не була, і правомірним очікуванням, яке мусить бути реальнішим від простої надії і ґрунтуватися на нормах закону чи правового акту.

У цьому контексті, суд також зважає на те, що згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши ч. 1 ст. 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Таким чином, нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

За таких обставин, до спірних правовідносин застосовуються закони та нормативно-правові акти, які є чинними на момент виникнення таких спірних правовідносин.

У даному випадку, правовідносини набули статусу спірних з моменту звільнення позивача з посади старости, тобто станом на 26.11.2020 року.

Станом на вказаний час ані ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ані ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» не містили положень, за якими посада старости зберігала статус виборності та відповідно на неї розповсюджувались депутатські гарантії.

Положення ст. 14-1 та ст. 54-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» не стосуються юридичної відповідальності особи, вони не скасовували та не пом`якшували юридичну відповідальність особи, відповідно не можуть мати зворотньої дії у часі та не можуть бути застосовані після їх скасування чи внесення змін до них.

Додатково суд звертає увагу, що відповідності до вимог ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що позивач не вказує, що саме певними протиправними діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідача були порушені його права. У позовній заяві позивач вказує, що є недотримання його гарантій, як працівника, обраного на виборну посаду.

Згідно позовних вимог позивач не просить суд визнати протиправними дії, рішення чи бездіяльність відповідача, просить лише зобов`язати вже здійснити виплату середньомісячного заробітку на період працевлаштування з 27.11.2020 року до працевлаштування, але не більше шести місяців.

До того ж, позивач самостійно розрахував середній заробіток у сумі 171898,65 грн. З розрахунку вбачається, що вказана сума вже розрахована з урахуванням саме шестимісячного строку, не зважаючи на те, що позивач може бути працевлаштований у будь-який час. У відповідності до вимог чинного законодавства, яке діяло на момент обрання позивача на посаду, строк - шість місяців зазначався як максимальна величина, граничний термін, який, за наявності факту працевлаштування, може бути меншим.

З наведеного вбачається, що позивач просить зобов`язати відповідача здійснити йому виплату на майбутнє за наступні шість місяців з 27.11.2020 року.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для виплати позивачеві середньомісячного заробітку на період працевлаштування з 27.11.2020 року до працевлаштування, але не більше шести місяців, відповідно позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись Конституцією України, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення виборчого законодавства» від 16.07.2020 року № 805-ІХ, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ "Про статус депутатів місцевих рад" та ст. 2, 9, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради Вінницької області про зобов`язання здійснити виплату середньомісячного заробітку на період працевлаштування з 27.11.2020 року до працевлаштування, але не більше шести місяців відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Тульчинська міська рада Вінницької області (вул. Миколи Леонтовича, б. 1, м. Тульчин, Вінницька обл., 23600)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 12.04.2021 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна