Справа № 380/5033/20
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5033/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, Львівського апеляційного суду про відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, що визнаний неконституційним (невиплата судді вихідної допомоги при виході у відставку),

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України (далі-відповідач-1, ДСА), Львівського апеляційного суду (далі-відповідач-2), в якому просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Львівського апеляційного суду в ненарахуванні ОСОБА_1 вихідної допомоги та підготовки та скерування подання до Державної судової адміністрації України;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, 358 875 грн шляхом списання 358 875 грн на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08. 2011 № 845.

Позовні вимоги мотивовані такими обставинами. ОСОБА_1 з 07.05.1996 по 22.09.2016 працював суддею: з 07.05.1996 до 03.01.2006 суддею Миколаївського суду Львівської області, з 04.01.2006 до 22.09.2016 суддею Апеляційного суду Львівської області. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2015 №1515-VIII позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України та наказом Апеляційного суду Львівської області №46-К від 22.09.2016 виключено зі штату Апеляційного суду Львівської області. Станом на вересень 2016 року його стаж на посаді судді складав понад 20 років, тому ним набуто право на отримання вихідної допомоги при виході у відставку. Натомість, на день звільнення позивачу не була виплачена вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» статтю від 27.03.2014 №1166-VII 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено, чим позбавлено ОСОБА_1 раніше задекларованої державою гарантії на отримання вихідної допомоги, що є незаконним, несправедливим та суперечить визначеному на законодавчому рівні правовому статусу судді. Рішенням Конституційного Суду України №2-р(ІІ) від 15.04.2020 у справі №3-311/2018/4182/18, 4632/19, 5755/19 норми підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII визнано неконституційними, у зв`язку з чим, позивач вважає, що має право на відшкодування невиплаченої в повному обсязі вихідної допомоги. Додатково зазначив, що у зв`язку із невиплатою йому при виході у відставку вихідної допомоги, ним недоотриманий дохід у вигляді вихідної допомоги та завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі у 358 875 гривень, яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету.

Відповідач-1 щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у такому. Вказав, що підставою для виплати вихідної допомоги є наявність відповідної норми Закону, яка передбачає таку виплату. ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді, оскільки на день звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Львівської області у зв`язку із поданням заяви про відставку (08.09.2016) у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» була відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Законодавством не передбачено виплату вихідної допомоги суддям, які виходили у відставку з 01.04.2014 до 30.09.2016. Стосовно вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним вказав, що у разі визнання Закону неконституційним, він втрачає чинність не раніше дня ухвалення такого рішення, тобто залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності. Тому правова основа правовідносин, що діяли в цей період, залишається легітимною та не має наслідком відшкодування шкоди у зв`язку з їх застосуванням протягом періоду дії.

Відповідач-2 щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у такому. На день звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Львівської області у зв`язку із поданням заяви про відставку (08.09.2016) у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» була відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Тому відсутні підстави для задоволення позову. Додатково вказав, що Апеляційний суд Львівської області ліквідовано, а створений Львівський апеляційний суд не є його правонаступником. Позивач не перебував у трудових відносинах з Львівським апеляційним судом та звільнений у відставку відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VІІІ «Про звільнення суддів» до початку роботи новоутвореного суду. Тому Львівський апеляційний суд не може нести зобов`язань за Апеляційний суд Львівської області.

Ухвалою від 03.07.2020 позовна заява, подана без додержання вимог, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), залишалася без руху, позивачу надано час на усунення недоліків позовної заяви. Вимоги ухвали позивачем виконано.

Ухвалою від 13.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідачем-1 25.08.2020 (вх.№41991) подано відзив на позовну заяву.

Відповідачем-2 28.08.2020 (вх.№42696) подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 16.09.2020 зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 12.04.2021 провадження у справі поновлено.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 07.05.1996 по 03.01.2006 працював на посаді судді Миколаївського районного суду Львівської області та з 04.01.2006 по 15.09.2016 на посаді судді Апеляційного суду Львівської області.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2015 №1515-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області на підставі пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 №46-к «Про виключення судді ОСОБА_1 зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку» позивача з 22.09.2016 виключено із штату Апеляційного суду Львівської області з виплатою при проведенні розрахунку компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за відпрацьований період роботи з 04.01.2016 по 22.09.2016 тривалістю 23 календарних дні.

Вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат на день звільнення позивачу не виплачена.

Предметом оскарження є бездіяльність Львівського апеляційного суду щодо не нарахування позивачу як судді вихідної допомоги та підготовки та скерування подання до Державної судової адміністрації України з підстав протиправності та стягнення з Державної судової адміністрації України матеріальної шкоди у сумі 358 875 грн, завданої правовим актом, визнаним неконституційним.

Визначальним в межах спірних правовідносин є з`ясування наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі 10 місячних заробітних плат.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Юридичне регулювання питання вихідної допомоги судді в разі його виходу у відставку неодноразово змінювалось Верховною Радою України.

Частиною 3 статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ зі змінами (далі - Закон України № 2862-ХІІ) було передбачено виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Закон № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (далі - Закон №2453-VI).

Законом № 2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди шляхом встановлення поетапного збільшення посадового окладу судді і зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку.

Відповідно до положень статті 136 Закону №2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII (далі-Закон № 1166-VII), який набрав чинності 01.04.2014, із Закону № 2453-VІ виключено статтю 136, яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VII (залі-Закон № 1402-VII) виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 цього закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Вказана норма статті 143 Закону № 1402-VII набрала законної сили 30.09.2016.

Таким чином, судді, щодо яких в період з 01.04.2014 по 30.09. 2016 Верховною Радою України прийнято рішення про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України в пункті 3.2 рішення від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 вказав, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні та окремо наголосив на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою «вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір».

Таким чином, положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII втратило чинність з 15.04.2020, та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15.04.2020 включно.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених в рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з посади судді постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, чинних саме на час прийняття такого рішення стосовно позивача.

Оскільки на момент винесення постанови Верховної Ради України від 08.09.2015 №1515-VIII про звільнення ОСОБА_1 із посади судді норми статті 136 Закону №2453-VІ, які гарантували виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, підстави для виплати позивачу такої допомоги відсутні.

Суд також зазначає, що право на виплату вихідної допомоги суддя набуває не у зв`язку із перебуванням на посаді судді понад 20 років, а у зв`язку із його відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 далі - КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачі вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність свого рішення виконали.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача-1 на відповідність критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, суд вважає, що такі дії вчинено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.

Вказане зумовлює висновок суду про відсутність підстав для задоволення першої позовної вимоги.

Друга позовна вимога про стягнення з ДСА України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, 358 875 грн шляхом списання 358 875 грн на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08. 2011 № 845, є похідною від першої позовної вимоги.

Ураховуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення першої позовної вимоги, друга позовна вимога також не підлягає до задоволення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ), Львівського апеляційного суду (пл. Соборна, 7, м. Львів, 79008, ) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, що визнаний неконституційним (невиплата судді вихідної допомоги при виході у відставку), - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома