Справа № 160/17386/20
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування постанови,-
28.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, в якому просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-3654/15-19-СГ від 13.11.2019 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою" надано позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
ДП "Центр державного земельного кадастру" на підставі вищезазначеного наказу розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
У пункті 8 Висновку про розгляд документації із землеустрою від 17.06.2020 за №8374/82-20 зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства яка розташована на території Топчинської сільської ради за адресою: Дніпропетровська область Магдалинівський район Топчинська сільська рада відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.
Відповідно до ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою був погоджений, про що зазначено у п. 10 Висновку про розгляд документації із землеустрою від 17.06.2020 року за № 8374/82-20.
Позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,00 га сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
Позивач повторно звернувся до відповідача із погодженим проектом землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, однак відповідач повторно відмовив позивачу у затвердженні відповідного проекту наказом від 04.11.2020 №1213-УБД через нераціональне використання сільськогосподарських земель та через те, що, на думку відповідача, не вірно відображені умови позначення угідь.
Позивач вважає відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою та наданні у власність земельної ділянки протиправними, оскільки підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою є невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
21.01.2021 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає з наступних підстав.
Дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не підмінює рішення про передачу земельної ділянки у власність або у користування (оренду), а також не є підставою для погодження чи затвердження розробленого проекту землеустрою. Відповідний дозвіл є лише підставою для розроблення проекту землеустрою.
Таким чином, право приймати рішення про затвердження проекту землеустрою належить - Головному управлінню та не обмежує його у вчиненні даних дій.
Крім того, відповідачем вказано, що позивачем було подано на розгляд проект землеустрою щодо відведення не тієї земельної ділянки, на яку йому було надано дозвіл на розроблення,а розташованої іншої конфігурації. Виконавцем документації із землеустрою розроблено проект землеустрою на земельну ділянку, на яку дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Головним управлінням позивачу не надавався.
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд частково задовольняє позовні вимоги, виходячи з наступного.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-3654/15-19-СГ від 13.11.2019 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою" надано позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 20).
ДП "Центр державного земельного кадастру" на підставі вищезазначеного наказу розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
Відповідно до п.8 Висновку про розгляд документації із землеустрою ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 17.06.2020 за № 8374/82-20 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед яких і відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам (а.с. 52-53).
Також у п. 10 зазначеного Висновку зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Топчинської сільської ради за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, Топчинська сільська рада погоджується (а.с.53).
Позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,00 га сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
Позивач повторно звернувся до відповідача із погодженим проектом землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, однак відповідач повторно відмовив позивачу у затвердженні відповідного проекту наказом від 04.11.2020 №1213-УБД через нераціональне використання сільськогосподарських земель та через те, що, на думку відповідача, не вірно відображені умови позначення угідь.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначенні у статті 116 Земельного кодексу України.
Так, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України).
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, який розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
З наведених норм вбачається, що проект землеустрою розробляється на підставі дозволу органу, до компетенції якого входить питання про передачу земельних ділянок громадянам.
Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Суд зазначає, що процес отримання земельної ділянки у власність передбачає декілька етапів, а саме:
1) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;
2) розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;
3) затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Підстав для відмови у затвердженні належним чином погодженого Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність законодавством не передбачено.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до Головного управління Держгеокадастру у Днірпопетровській області із заявою про затвердження проекту землеустрою, додав погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
1)земельне законодавство базується на принципах забезпечення раціонального використання та охорони земель. Завданням сучасного землевпорядкування є забезпечення соціальної функції землеволодіння та землекористування, згідно із якою земельні ділянки повинні використовуватись максимально ефективно за цільовим призначенням без втрат корисних властивостей та погіршення стану довкілля, досягнення комплексності розвитку території. Згідно з даними Національної кадастрової системи розміщення даної земельної ділянки не сприяє раціональному використанню сільськогосподарських земель;
2)на кадастровому плані земельної ділянки не вірно відображені умовні позначення угідь.
Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано Головному управлінню на розгляд проект землеустрою щодо відведення не тієї земельної ділянки, на яку йому було надано дозвіл на розроблення, розташованої іншої конфігурації.
Виконавцем документації із землеустрою розроблено проект землеустрою на земельну ділянку, на яку дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Головним управлінням позивачу не надавалось.
Тобто відповідно до пред`явленого проекту землеустрою, бажана земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться на частині земельної ділянки, на яку наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області було надано дозвіл іншому громадянину - ОСОБА_2 .
Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
На підставі ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідач у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинен був прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Разом з тим, позивачем було розроблено та подано до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області проект землеустрою на земельну ділянку, на яку Головне управління дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не надавало.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було дотримано вимог ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, зазначеної в поданому на затвердження проекті, позивач не отримував.
Таким чином, відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у затвердженні Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що узгоджується із принципами та завданнями регулювання земельних відносин та порядком набуття права на землю громадянами та юридичними особами.
Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №806/37/17, яка згідно ч.4,5 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень та враховується іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Відповідно до позиції ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а тому позовна заява не підлягає задоволенню.
Оскільки позивача у даній справі ухвалою суду від 31.12.2020 було звільнено від сплати судового збору, то розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко