Справа № 520/873/21
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 квітня 2021 року № 520/873/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді - Білової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ), в інтересах якого діє ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернулися позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просять суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 432 від 29.12.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 02.02.2007 року та серії НОМЕР_4 від 31.07.2012 року.

Ухвалою суду від 15.02.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, витребувано докази у відповідача та третьої особи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Київський області громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 02.02.2007 надано дозвіл на імміграцію на підставі п. б ч. 2 ст. 4 Закону України «Про Імміграцію» та громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 02.02.2007 року терміном дії безстроково. ГУ ДМС України в Харківський області 31.07.2012 року громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_4 від 31.07.2012 року терміном дії безстроково. Рішенням Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №432 від 29.12.2020 року громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пунктів 1,6 частини першої ст.12 Закону України «Про імміграцію», виданий 02.02.2007 року. Позивачі вважають таке рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, вважаючи, що правомірно отримали дозвіл на імміграцію у 2007 році.

Представник відповідача не погодився з позовними вимогами та подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих законом повноважень. Зазначив, що в листопаді 2020 року на адресу відповідача надійшов адвокатський запит адвоката Вітер Г.Р. з приводу надання інформації щодо чинності наданого громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на постійне проживання, у зв`язку з необхідністю обміну останньої. У зв`язку з надходженням запиту було проведено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивачів, в ході якої встановлено, що ОСОБА_1 в заяві про надання дозволу не вказана підстава для його отримання. Жодного документу, який би підтверджував наявність у ОСОБА_1 підстав для отримання дозволу на імміграцію, подано не було. Отже, рішення, прийняте ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 02.02.2007, про надання дозволу на імміграцію є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства і правомірно було скасоване.

Представник позивача надала відповідь на відзив, в якій просила задовольнити позов, посилаючись на те, що у відповідача відсутні підстави для скасування посвідок позивачам, оскільки на момент отримання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання були надані усі необхідні документи (як того вимагає ст. 9 Закону України «Про імміграцію»). Будь-яких зауважень до наданих документів на момент отримання дозволу у УГІРФО УМВС України в Київській області не виникло. Надані документи на момент отримання дозволу були чинні. При наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україні УГІРФО УМВС України в Київській області досліджував правові підстави залишення на постійне проживання на території України позивача та перевіряв наявні документи, керуючись пунктом п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». УГІРФО ГУМВС України в Київській області була проведена ретельна перевірка щодо надання дозволу на імміграцію позивачу та його дитині у 2007 році та підстав для відмови не знайдено. Проте, у 2020 році за таких же обставин ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області прийняв протилежне рішення від 29.12.2020 року № 432 з підстав, визначених п. 1 та п. 6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», та прийшов до висновку, що дозвіл на імміграцію позивачам надано усупереч законодавства та підлягає скасуванню.

Представник третьої особи правом подання пояснень не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою В`єтнаму, паспорт НОМЕР_5 від 06.08.2020 року.

02.02.2007 року відділом УГІРФО ГУ МВС України в Київський області громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 надано дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

02.02.2007 року відділом УГІРФО ГУ МВС України в Київський області громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 02.02.2007 року терміном дії безстроково.

31.07.2012 року ГУ ДМС України в Харківський області громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_4 - терміном дії безстроково.

14.12.2017 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради зареєстровано місце проживання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В листопаді 2020 року на адресу відповідача надійшов адвокатський запит адвоката Вітер Г.Р. з приводу надання інформації щодо чинності наданого громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на постійне проживання, у зв`язку з необхідністю обміну посвідки.

У зв`язку з надходженням запиту було проведено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивачів.

Висновком ЦМУ ДМС м. Києві та Київської області про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 встановлено, що позивач 30.10.2006 звернулася до Васильківського МВ ГУМВС України в Київській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну разом з неповнолітнім сином громадянином СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Прошу надати мені дозвіл на імміграцію в Україну оскільки я» Позивачем вказано напис «посвідки на постійного проживання». Таким чином, Позивачем не вказана підстава, згідно з якою вона має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну, жодного документа, який би підтверджував наявність у Позивача підстав для отримання дозволу на імміграцію з підстав, визначених законодавством, подано не було.

При цьому, Позивачем до заяви були надані наступні документи, які долучені до матеріалів справи:

- заява встановленого зразку;

- квитанція про сплату послуг;

- копії паспортного документа з нотаріально засвідченим перекладом;

- свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_6 від 07.12.2005;

- не легалізована довідка з Посольства СРВ в Україні про відсутність судимості та місце проживання на території СРВ від 12.01.2007;

- медичні довідки;

- договір найму житлового приміщення.

На підставі зазначеного висновку відповідачем прийнято рішення №432 від 29.12.2020 року яким визначено, що громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пунктів 1,6 частини першої ст. 12 Закону України «Про імміграцію», виданий 02.02.2007 року .

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд виходить з такого.

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі є рішення відповідача №432 від 29.12.2020 про скасування дозволів на імміграцію, як рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції спірного періоду).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 пункту 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року № 844.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу тимчасової посвідки, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час надання позивачам дозволів, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 3 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Згідно з п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Під час судового розгляду справи встановлено, що 02.02.2007 року відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київський області від 02.02.2007, громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітньому сину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 надано дозвіл на імміграцію № 17/-4270 та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 02.02.2007 року терміном дії безстроково, та в подальшому, у порядку обміну, серії НОМЕР_4 від 31.07.2012.

Як вбачається з листа Головного управління МВС України у Київській області на запит заступника начальника УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області № 17/7708 від 06.07.2012, ГУМВС у Київській області повідомило, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як мати іммігранта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 02.02.2007 року.

Аналогічну підставу надання дозволу на імміграцію зазначено в дозволі на імміграцію в Україну (а.с. 102).

Відповідно до Довідки № 1633 ГУ МВС України в Харківській області від 12.12.2008 року, виданої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 з 12.12.2008 року відповідно до законодавства України є громадянином України. Довідка видана до свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , виданого 07.12.2005, міським ВРАЦС № 3 Харківського обласного управління юстиції і є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , при зверненні за отриманням дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні позивачем було зазначено про наявність малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 та надано копію свідоцтва про народження дитини. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , виданого 07.12.2005 міським ВРАЦС № 3 Харківського обласного управління юстиції, син позивача ОСОБА_2 народився в Україні у м. Харків.

Крім того, як вбачається з висновку про розгляд клопотання ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на імміграцію від 02.02.2007 року, він містить дані щодо того, що Громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , 1984 р.н., паспортний документ НОМЕР_8 , виданий 20.05.04 року Імміграційною службою м. Ханой, прибула в Україну разом з чоловіком у 2005 році. Подружжя проживало у м. Харкові, де у них у вересні 2005 року народився син ОСОБА_2 . Син заявниці згідно з п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону як батьки іммігранта.

У висновку зазначено про наявність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Одночасно у дозволі на імміграцію в Україні від 02.02.2007 № 17/-4270 зазначено про його надання обом позивачам.

Відтак, невнесення дитини до висновку жодним чином не пов`язане з діями ОСОБА_1 та/або змістом та обсягом поданих нею документів. Тому вказана обставина не може бути визнана обґрунтованим доводом на підтвердження законності прийняття відповідачем спірного рішення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне місце проживання в Україні слугували п. 1,6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", згідно з якими дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а також в інших випадках, передбачених законами України.

В той же час, відповідачем не обґрунтовано, які саме документи станом на момент звернення позивача з заявою про надання дозволу на імміграцію були підроблені або недійсні, та які саме відомості, які зазначила ОСОБА_1 при поданні заяви є свідомо неправдивими.

Щодо ненадання ОСОБА_1 згоди батька дитини на його імміграцію, неподання паспортного документа дитини та документа, що підтверджує факт перебування неповнолітньої дитини на території України на момент подачі документів на отримання дозволу на імміграцію, довідки про місце проживання дитини в Україні (за кордоном), судом встановлено, що вказані обставини розцінені відповідачем як подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (п. ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»).

Однак вказаний висновок не відповідає фактичним обставинам, встановленим вище, оскільки ненадання певних документів не може бути визнано як подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Щодо посилання відповідача у висновку від 29.12.2020 року на факт того, що законність свого перебування на території України на момент звернення ОСОБА_1 підтвердила копією паспорта зі штампом щодо продовження ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області строку перебування до 01.10.2007 року № 713 за адресою: АДРЕСА_4 , приймаюча сторона - ХНАДУ. Проте у заяві про надання дозволу на імміграцію під власний підпис іноземкою вказано, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджено договором найму житлового приміщення, укладеного 28.09.2006 року з ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відтак, зазначення ОСОБА_1 в заяві про надання дозволу на імміграцію фактичної адреси місця проживання: АДРЕСА_5 не свідчить про надання нею свідомо неправдивих відомостей, оскільки за наявності зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання в Україні в м. Харкові позивач не позбавлена права фактично проживати за іншою адресою.

В той же час відповідачем не надано жодного доказу недійсності або підробленості документів, які надані позивачем під час звернення на підтвердження законності перебування в Україні та фактичного місця проживання.

З огляду на зазначене, вказані доводи висновку суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечать положенням ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Як вбачається з матеріалів справи, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області під час надання ОСОБА_1 та її сину дозволу на імміграцію в Україні та наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, в тому числі щодо наявності обставин визначених пунктом 1,6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України "Про міграцію", не виявив, у зв`язку з чим, надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

В обґрунтування застосування п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" відповідачем зазначено, що при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу та її сину були грубо порушені вимоги ст. 4 та 9 Закону України "Про імміграцію".

Вказані мотиви висновку не є обґрунтованими, з огляду на те, що вказані норми Закону не містить підстав, за яких особу може бути позбавлено дозволу на імміграцію. Тому вказаним посиланням відповідач не довів підстав застосування п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», як підставу прийняття спірного рішення.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких у даній справі відповідачем не доведена

При цьому, суд зауважує, що обставини, на які посилається відповідач, існували на момент розгляду заяви ОСОБА_1 та прийняття рішення відповідачем від 02.02.2007 про надання дозволу на імміграцію в Україні громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 та її сину, з подальшою видачею посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Отже, судом встановлено, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі наявні у неї документи, на підставі яких ВГІРФО ГУМВС України в Київській області і було надано дозвіл, не приховувала даних щодо сімейного стану, наявності дитини, яка народилася на території України, спільної імміграції в Україну разом з чоловіком, не зазначала неправдивих відомостей.

Проте, на підставі аналізу тих самих документів відповідачем скасовано раніше наданий дозвіл.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у п. 71 Рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року по справі права «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Під час судового розгляду справи, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, а потреба виправити минулу «помилку» є непропорційним втручанням в права позивача, який покладався на легітимність добросовісних дій державного органу при отриманні дозволу на імміграцію.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач під час прийняття рішення від 29.12.2020 про скасування рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київський області від 02.02.2007 про надання дозволу на імміграцію, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат в частині сплаченого судового збору здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

В прохальній частині позовної заяви представником позивача, адвокатом Вітер Н.В. також заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

24.03.2021 від представника позивача - Вітер Н.В. через канцелярію суду надійшла заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в загальній сумі 6500 грн.

Представник відповідача, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві - не погодився з заявою про відшкодування судових витрат та надав заперечення, в яких просив зменшити розмір витрат до відшкодування, посилаючись на те, що справа, що розглядалася судом, є справою незначної складності, з огляду на що аналіз документів та визначення норм матеріального процесуального права, написання адвокатом в рамках даної адміністративної справи адміністративного позову та відповіді на відзив не потребує значного часу, та як наслідок, вимога про стягнення судових витрат в розмірі 6500,00 грн не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, заяву про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, заперечення на заяву відповідача, а також наявні у матеріалах справи докази, суд встановив таке.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

За приписами ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Так, між адвокатом Вітер Н.В та позивачем укладено Договір про надання правової допомоги № Д-49/20 від 28.12.2020 року, яким між сторонами погоджено умови його виконання та оплати послуг.

Відповідно до п. 1.1 Договору його Предметом є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів; на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах визначених в договорі.

Відповідно пункту 1.3 Договору про надання правничої допомоги № Д-49/20 від 28.12.2020 між адвокатом і Клієнтом може застосовуватись погодинна система оплати виконання робіт (надання послуг), за ставкою не вище 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину.

Відповідно до п. 4.1, 4.2 Договору на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта.

Перелік послуг, а також розмір та порядок оплати Клієнтом гонорару та фактичних витрат Адвокату, пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковою(ми) угодою (ми) до цього Договору.

28.12.2020 між позивачем та адвокатом було укладено додаткову угоду № 2 до зазначеного вище договору, в якій було визначено перелік та вартість послуг, які можуть надаватися адвокатом позивачу на виконання умов договору про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1.5 додаткової угоди № 2 оплата послуг адвоката може оплачуватися на будь-якому етапі виконання даного договору або на підставі підписаного сторонами акту виконаних робіт.

Відповідно до п. 1.7 додаткової угоди №2 правнича допомога вважається наданою після підписання акту виконаних робіт наданої правничої допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками за наявності.

Із урахуванням вимог договору, між адвокатом та позивачем складено акт виконаних робіт, зі змісту якого вбачається, що позивачем понесені витрати у розмірі 6500,00 грн, які складаються із:

складено адвокатський запит № АЗ-02/2021 від 09.01.2021, в результаті чого позивачу стало відомо про прийняте оскаржуване рішення відповідача, ціна послуги 500,00 грн, витрачено 30 хвилин;

складено та подано позовну заяву 25.12.2020 року, ціна послуги 3000,00 грн, витрачено 3,5 години;

складено та подано клопотання про витребування доказів 25.12.2020, ціна послуги 500 грн, витрачено 30 хвилин;

складено та подано відповідь на відзив Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області 17.03.2021, ціна послуги 2500,00 грн, витрачено 3 години.

Оплату за договором здійснено 26.01.2021 на суму 2200 грн, 04.02.2021 на суму 1000 грн, 03.03.2021 на суму 1000 грн, 17.03.2021 на суму 2300 грн, що підтверджується копіями квитанцій АТКБ «Приватбанк» та виписками по рахунку адвоката.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Отже, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, має визначатися згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджуватися доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Тобто, договором про надання правової допомоги має бути визначено вартість робіт (послуг) адвоката.

З огляду на викладене, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходить зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає, що розмір витрат, заявлених представником позивача до відшкодування є співмірним з обсягом наданих послуг та складністю справи, а доводи клопотання відповідача про відмову у стягненні витрат на правову допомогу необґрунтованими, з огляду на що, з урахуванням задоволення судом вимог позивача в повному обсязі, вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката в заявленій представником позивача сумі - 6500 грн.

Отже, заява про відшкодування позивачу судових витрат підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 134, 139, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 432 від 29.12.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 02.02.2007 року та серії НОМЕР_4 від 31.07.2012 року.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) у розмірі 6500,00 грн (шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 13 квітня 2021 року.

Суддя Білова О.В.