Справа № 120/2078/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

м. Вінниця

12 квітня 2021 р. Справа № 120/2078/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Маслоід Олена Степанівна, розглянувши матеріали позовної заяви:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Вінницької обласної державної адміністрації (вул. Соборна, б. 70, м.Вінниця, 21050)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Вінницької обласної державної адміністрації (далі відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 22.03.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви (подання до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом).

05.04.2021 року за вх. № 17748/21 представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору № 9228-3631-8699-1747 від 02.04.2021 року у сумі 908 грн. 00 коп.. Крім того, у заяві позивач просить поновити строк звернення до суду та зазначає, що про оскаржувані дії йому стало відомо 26.02.2021 року, коли він звернувся до свого представника, адвоката ОСОБА_2 , за правовою допомогою. Представник позивач також вказує, що посадовими особами відповідача на його адвокатський запит було надано відповідь за вих. № 01.01-51/2386 від 29.03.2021 року, в якій, зокрема, повідомлялося, що 28.02.2020 року Перспективний план розміщено на офіційному веб-сайті обласної державної адміністрації та відповідне посилання. На сам кінець, представник позивача в обґрунтування своєї позиції посилається на ухвалу про відкриття провадження від 29.11.2019 року у справі № 120/3845/19-а за позовною заявою позивача. У зв`язку з цим, позивач просить визначити причини пропуску звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду та відповідно поновлення строку звернення до суду з даним позовом, суд виходив з наступного.

Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовано ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Зокрема, ч. 1 цієї статті передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним та може бути обмеженим, в тому числі встановленням строків для звернення до суду. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спрямоване на досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

Вказаного висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні №17-рп/2011 від 13.12.2011 року, в якому зазначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" право на доступ до суду, за деяких обставин, також може бути предметом правомірних обмежень, таких як встановлені законом обмежені терміни позовної давності.

Також, розглядаючи справу "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (рішення від 12.07.2001 року, заява № 42527/98), Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускають з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.

Аналогічні висновки містяться також у пункті 53 рішення від 08.04.2010 року у справі "Меньшакова проти України" та пункті 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сплученого Королівства".

Суд критично ставиться до пояснень позивача стосовно підстави для поновлення строку звернення до суду, з огляду на те, що 26.02.2021 року (день звернення позивача за правовою допомогою до адвоката ОСОБА_2 ) не може бути розцінений як день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, оскільки, як власне й зазначає сам представник позивача, адвокат ОСОБА_2 , позивач вже звернувся до нього за правовою допомогою щодо оскарження дій відповідача, що полягають у включенні Писарівської територіальної громади Вінницького району Вінницької області до складу Вінницької міської об`єднаної територіальної громади у проекті перспективного плану формування територій громад Вінницької області, який листом за вих. № 01.01-06/1123 від 14.02.2020 року внесено на розгляд Кабінету Міністрів України, відповідно дізнався про наявність порушених прав раніше цього дня.

У цьому контексті суд також критично ставиться до тверджень представника позивача щодо відсутності на сайті відповідача інформації про вчинення оскаржуваних дій, адже на його адвокатський запит було надано відповідь та відповідне посилання, де розміщено Перспективний план. В свою чергу, певні суб`єктивні переконання та сподівання щодо розміщення у Перспективнмоу плані певної конкретної інформації бажаної для представника позивача не може сприйматися як її не оприлюднення відповідачем в цілому.

Не приймає до уваги суд твердження представника позивача на ухвалу про відкриття провадження від 29.11.2019 року у справі № 120/3845/19-а за позовною заявою позивача, з огляду на те, що суд приймає рішення у конкретній справі виключно на підставі обставин, матеріалів та доказів, що містяться у ній.

Оцінюючи вказані доводи позивача, суд насамперед зазначає, що причини пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані судом поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача та дійсно пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом.

Такі ж висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 819/1224/15-а, і в ухвалі Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018 року у справі № 806/2436/18.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом визначеного строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року № 340/1019/19).

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як депутат Писарівської сільської ради, у період з 2019 року займається питанням об`єднання Писарівської територіальної громади та внесення змін до Перспективного плану формування об`єднаних територіальних громад Вінницького району і відповідно є обізнаним стосовно дії органів місцевого самоврядування та державних органів, про що ретельно описує у позовній заяві. У цей період, як самостійно зазначає у позові, вже мав статус позивача у Вінницькому окружному адміністративному суді щодо захисту прав із вказаних питань.

З наведеного вбачається, що позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, дії, вчинені відповідачем по вказаним питанням, якими він займається тривалий час.

Суд звертає увагу на те, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть вважатися поважними причинами для поновлення строку звернення до суду, адже вони не є об`єктивно непереборними, не є такими, що не залежали від волевиявлення самого позивача, а також не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду із позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч. 2 ст. 123 КАС України).

Положення ч. 2 ст. 123 КАС України кореспондують приписам п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, якими передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених ч. 2 ст. 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст.169 КАС України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

При чому, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст. 120, 122, 123, 160, 161, 169, 171, 248, 255, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вінницької обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Маслоід Олена Степанівна