Справа № 160/14004/20
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Підприємства "ІНВА-ДНІПРО" Громадської організації "Придніпровський центр інвалідів" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,-
В обґрунтування позову посилається на протиправність оскаржених рішень, з огляду на те, що вони прийняті на підставі необгрунтованих висновків стосовно того, що поворотна фінансова допомога є додатковим благом, та відповідно, об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб, військовим збором та єдиним соціальним внеском. На думку позивача, щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, нерухоме майно не є об`єктом оподаткування, а тому відсутня необхідність з надання декларації з визначенням суми податку на таке майно. Також зауважив про недотримання контролюючим органом порядку прийняття та надсилання оскаржених податкових повідолень-рішень.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду позивачеві поновлено строк звернення до суду, а також запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.11.2020 р. відмовлено у задоволенні заяви Підприємства "ІНВА-ДНІПРО" Громадської організації "Придніпровський центр інвалідів" про забезпечення позову.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав, що приймаючи оскаржені рішення діяв у спосіб, передбачений законодавством України, ураховуючи, що позивачем не визначено суму податку на нерухоме майно та як податковим агентом не відображено у податковому розрахунку дохід у розмірі 160000, отриманий платником податку як додаткове благо.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Заперечення позивача на акт перевірки залишено без розгляду (лист від 12.10.2020 року).
Перевіркою встановлено, серед іншого, порушення позивачем: п.п.265.7.5 п.265.7 ст.265 Податкового кодексу України, а саме: платник податку самостійно не визначив суму податку на нерухоме майно та не подав до контролюючого органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому ст. 46 ПКУ, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально у загальній сумі 15 309,34 грн.;
- неподання податкової звітності з податку на нерухомість за 2017-2019р.р., відповідно до абз.2 п. 120.1 ст.120 Податкового кодексу України, застосовується штрафна санкція у розмірі 1020,00 грн. за кожне неподання звітності;
- п.п. 164.2.17, п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу, у результаті чого донараховано податку на доходи фізичних осіб у сумі 29 340,0 грн;
- пп.164.2.17, п. 164.2 ст.164, п.167.1 ст. 167, п.п. 168.1.2 п.168.1 ст.168, абз.«а» п.176.2 ст.176, п.п. 1.2, п.п. 1.4, п.161 підрозділу 10 розділу XX ПКУ, у результаті чого донараховано військового збору у розмірі 2445,00 грн.;
- абз «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, у результаті не відображення в податковому розрахунку за ф. 1 ДФ І квартал 2017 року під ознакою доходу « 126» дохід, отриманий платником податку як додаткове благо в розмірі 30 920,4 грн.;
- п.1 ч.2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI, що призвело до не нарахування у звітах по ЄСВ сум єдиного внеску за січень 2017 року на загальну суму 8800 грн.
На підставі акту перевірки та встановлених порушень, відповідачем прийнято, у тому числі:
Прийняття вищезазначених рішень та вимог, що надсилалися за місцезнаходженням позивача, зумовлено висновками контролюючого органу, що Підприємство не має право на преференцію, передбачену пунктом «є» п.п.266.2.2. п.266.2 статті 266 Податкового кодексу України та відповідно повинно сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та подавати звітність з цього податку, що позивачем зроблено не було. Крім того, за висновками осіб, що здійснювали перевірку контролюючого останній, позивачем не включено до загального місячного (річного) доходу працівника підприємства ОСОБА_1 суму доходу, отриманого як додаткове благо, у зв`язку з чим Підприємством занижене базу оподаткування з єдиного внеску, податку на доходи фізичних осіб та військового збору відповідно.
Щодо висновків відповідача про невключення позивачем до загального місячного (річного) доходу працівника підприємства ОСОБА_1 суму доходу, отриманого як додаткове благо, суд зазначає про таке.
Так, 01.01.2017 року між Підприємством та ОСОБА_1 (директор Підприємства, позичальник) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги від 01.01.2017 року, відповідно до якого позичальник отримав фінансову допомогу, яка надана йому до 31.12.2021 року.
Відповідно до касових ордерів, наявних у матеріалах справи, позичальник отримав з каси Підприємства готівкою та на картковий рахунок суму поворотної фінансової допомоги у розмірі 163000 грн.
Слід зазначити, що позивачем до перевірки не надавалися додаткові угоди, відповідно до яких визначено суми поворотної фінансової допомоги.
З цього приводу суд зазначає, що згідно з п.п. «ґ» 164.2.17 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді суми безповоротної фінансової допомоги (крім суми процентів умовно нарахованих на таку допомогу).
Відповідно до пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Згідно з пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед ішим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків звернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).
Згідно з п. 167.1 п. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податковий кодекс України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішення Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Відповідно до п.п. 168.1.1 тап.п.168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Податковий кодекс України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПКУ, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені ПКУ для місячного податкового періоду.
За умовами пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
Враховуючи наведене, сума отриманої безповоротної фінансової допомоги визнається додатковим благом і обкладається податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%.
Положеннями пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Судом встановлено та Підприємством не спростовується, що станом на момент проведення перевірки, яка була ініційована у першу чергу у зв`язку з отриманням інформації про внесення до ЄДР запису про рішення засновників щодо припинення юридичної особи позивача, ОСОБА_1 жодних дій щодо повернення фінансової допомоги не вчинила.
За викладених обставин, суд доходить висновку, що вказана допомога є додатковим благом, а податковим агентом в даному випадку є позивач, який зобов`язаний утримати податок від суми такого доходу, що у спірних правовідносинах Підприємством зроблено не було. Відповідно, висновки акту перевірки у цій частині відповідають фактичним обставинам справи.
Що ж до висновків про відсутність у Підприємства права на преференцію, передбачену пунктом «є» п.п.266.2.2. п.266.2 статті 266 Податкового кодексу України та відповідно обов`язку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та подавати звітність з цього податку суд зазначає про таке.
Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 30.07.2020 року №218465451 за Підприємством зареєстровано право власності на нерухоме майно - Виробнича база по переробці конверторних шлаків, об`єкт житлової нерухомості розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вулиця Широка, будинок 103 , загальною площею 669,7 кв.м. Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.09.2016 року №16472713, відповідно договору дарування, серія та номер: 884, виданий 15.09.2016, реєстрація переходу прав власності 22.03.2019 індексний номер рішення: 46101009.
Згідно із пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (тут і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:
а) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);
б) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;
в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;
ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад;
д) об`єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об`єкта на дитину;
е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;
є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;
ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності;
з) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;
и) об`єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об`єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність;
і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг.
Отже, підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Доводи позивача полягають в тому, що чинна на момент виникнення спірних правовідносин редакція наведеної норм взагалі не передбачала тих чи інших підстав для отримання пільги, як то використання будівель за призначенням у господарській діяльності та/або їх включення до групи «Будівлі промислові та склади».
З цього приводу слід зазначити, що Постановою від 17.02.2020, ухваленою Верховним Судом у складі колегії суддів палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в адміністративній справі №820/3556/17, Судова палата частково відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №806/2676/17, щодо застосування норми підпункту ''є'' підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК та сформувала правовий висновок, відповідно до якого встановлена цією нормою податкова пільга застосовується у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосування норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У вказаній справі судова палата Верховного Суду вказала, що згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Судова палата зазначила, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості» лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник "зокрема" вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки "будівлі промислові", які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, "будівель промисловості", зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій "будівлі промислові", законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Верховний Суд акцентував на тому, що оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище. Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).
Отже, встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у справі що розглядається, підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником нежитлової будівлі виробничої бази по переробці конверторних шлаків, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) "Будівлі промислові".
Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що основним видом діяльності позивача у періоді, що перевірявся, було надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що у свою чергу свідчить, що така будівля використовується позивачем використовуються не за функціональним призначенням, тобто для не промислового виробництва.
Відповідно, є обгрунтованими доводи відповідача щодо відсутності у Підприємства преференції щодо виключення із об`єкта оподаткування податком будівлі виробничої бази по переробці конверторних шлаків.
За встановлених обставин та наведеного правового регулювання, суд доходить висновку, що оскаржені рішення та вимоги відповідачем вчинено відповідно до вимог ч.2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України ураховуючи, що Підприємством не виконано обов`язок з перерахування податку на доходи фізичних осіб з нарахованої на користь працівника суми додаткового блага, а також відсутності у нього визначеної податковим кодексом преференції із виключення із об`єктів оподаткування виробничої бази по переробці конверторних шлаків.
Порушення ж контролюючим органом порядку розгляду заперечень позивача на акт перевірки, на переконання суду, самостійною підставою для скасування оскаржених рішень бути не можуть, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позову Підприємства "ІНВА-ДНІПРО" Громадської організації "Придніпровський центр інвалідів" - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна