Справа № 300/54/21
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" квітня 2021 р. справа № 300/54/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) 05.01.2021 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної гвардії України (далі - відповідач, ГУ Національної гвардії України) про визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, зобов`язання прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, у період з 17.05.2013 по 27.06.2014 позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . На підставі Указу Президента України від 17.02.2015 №88/2015 "Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році" позивач 22.04.2015 звільнений в запас. Згідно з Довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітеті та територіальної цілісності України від 01.09.2019 №541 у період з 01.06.2014 по 27.06.2014 ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, в районі проведення антитерористичної операції м. Донецьк. Також, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 22.12.2015 р. №270 у період з 01.06.2014 по 27.06.2014 особовий склад військової частини НОМЕР_1 залучався до виконання завдань, визначених Законом України "Про боротьбу з тероризмом" та брав безпосередню в обороні військового містечка в/ч НОМЕР_1 (м. Донецьк), Донецького казенного заводу хімічних виробів. Однак, згідно витягу з протоколу №14 від 05.11.2020 зазначено, що керуючись нормативно-правовими актами, чинними на час прийняття рішення, правових підстав для надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 немає, оскільки в наданих на розгляд комісії матеріалах термін залучення позивача до проведення АТО складає 27 календарних днів, що не відповідає вимогам пункту 2-1 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413. Проте, позивач вважає таке рішення комісії безпідставним, оскільки безпосередня участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції у м. Донецьк у період з 01.06.2014 по 27.06.2014 є такою, що належним чином підтверджена довідкою від 01.09.2019 №541 та витягом з наказу командира військової частин НОМЕР_2 Національної гвардії України від 22.12.2015 №270. Також, позивач зауважив, що залучався та брав безпосередню участь в антитерористичній операції з 01.06.2014 по 27.06.2014, а тому застосуванню підлягають правові норми Порядку 413 в редакції, яка діяла на час їх виникнення, тобто до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №602, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. З наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.43-44).
18.01.2021 відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження в даній адміністративній справі, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.46). Заяв чи клопотань відповідач суду не подала, правом на подання відзиву на позов, у десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, не скористалась. Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин ненадання такого відзиву.
Відповідно до положень частини 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Згідно частини 6 статті 162, частини 2 статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зважаючи на вищевикладене, судом здійснено розгляд справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без проведення судового засідання та повідомлення та (або) виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
У зв`язку з перебуванням судді Микитин Н.М. у відпустці з 12.03.2021 по 17.03.2021 та на листку непрацездатності з 18.03.2021 по 09.04.2021 строки розгляду справи продовжено.
Суд, на підставі положення частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу та направлений у військову частину № НОМЕР_1 , де проходив військову службу у період з 17.05.2013 по 27.06.2014 - на посаді стрільця, що підтверджується копією військового квитку серії НОМЕР_3 (а.с.11-16).
Наведене підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивач з 15.05.2013 до 28.06.2014 проходив військову строкову службі у військовій частині № НОМЕР_1 м. Донецьку (а.с.26, 30, 34).
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 22.12.2015 №270 пунктом 5 зазначено, оголосити, що в період з 01.06.2014 по 27.06.2014 особовий склад військової частини № НОМЕР_1 залучався для виконання завдань визначених Законом України "Про боротьбу з тероризмом" та брав участь в обороні військового містечка в/ч НОМЕР_1 (м. Донецьк), Донецького казенного заводу хімічних виробів: військовослужбовці строкової служби. 78 стрілець 1 відділення 3 взводу 2 стрілецької роти старший солдат ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 01.09.2019 №541 старший солдат ОСОБА_1 дійсно у період з 01.06.2014 по 27.06.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Донецьк, крім того дана довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.
Також, у довідці Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 01.09.2019 №541 зазначено, що підставою для видання довідки є:
- наказ командира військової частини НОМЕР_2 НГУ від 22.12.2015 р. №270 (с/ч);
- наказ керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 30.06.2014 р. №33/277т (а.с.19).
Позивач звернувся до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України із заявою про надання статусу учасника бойових дій.
Рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни Головного управління Національної гвардії України, оформленого Протоколом №14 від 05.11.2020, відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій, яке обґрунтовано наступним:

"Ураховуючи те, що під час розгляду питань про надання статусу учасника бойових дій комісія Головного управління НГУ керується нормативно-правовими актами, чинними на час прийняття рішення, правових підстав для надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 немає, оскільки термін його залучення до проведення АТО складає 27 календарних днів, а також відсутні витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління штабу з управління АТО чи його заступників або керівників секторів (командирів АТО) про підпорядкування його керівнику оперативного штабу, що не відповідає вимогам пунктів 2-1 та 4 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413"(а.с. 17).

Вважаючи таку відмову відповідача, оформлену Протоколом №14 від 05.11.2020 протиправною позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (надалі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно зі статтею 5 Закону № 3551-XII, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 19 частини 1 статті 6 Закону України № 3551-XII передбачено, що учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, терміни їх участі в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.

Процедуру надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, та категорії таких осіб визначає Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 20.08.2014 (далі Порядок № 413).

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку № 413, статус учасника бойових дій надається, військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення (п. 2-1 Порядку № 413 в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення листопад 2020 року).

При цьому, суд зазначає, що п. 2 Порядку № 413 в редакції, що діяла на момент набрання ним чинності (з 10.09.2014 року) та станом на період участі позивача в антитерористичній операції (01.06.2014-27.06.2014) , не містила будь - яких мінімальних термінів перебування особи в зоні проведення антитерористичної операції, необхідного для встановлення статусу учасника бойових дій.

Згідно з пунктом 4 Порядку №413 (в редакції станом на 20.08.2014), підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є для позивача - документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 413, рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісія).

Пунктом 6 Порядку № 413 передбачено, що для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, які брали участь в антитерористичній операції, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади.

З аналізу наведених норм вбачається, що підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, є відповідні документальні підтвердження вказаного, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення та довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

У разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії (абз. 1 п. 8 Порядку № 413).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять інформацію про те, що протягом місячного строку після завершення особою виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення до Комісії подавались документи щодо встановлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, що свідчить про недотримання командиром військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України вимог п. 6 Порядку № 413.

У разі відмови в наданні статусу учасника бойових дій питання про надання особі зазначеного статусу може повторно виноситися на розгляд комісії за рішенням керівника відповідного міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади чи іншого державного органу, зазначеного у пункті 5 цього Порядку (абз. 2 п. 8 Порядку № 413).

Основні функції, завдання, повноваження та склад комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (далі - Комісія) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів і працівників Національної гвардії України, інших осіб, визначених чинним законодавством, а також порядок організації її роботи визначає Положення про комісію Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2018 №887, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 27.11.2018 за №1339/32791 (далі - Положення №887).

Розділом I Положення №887 визначено, що Комісія утворюється в Головному управлінні Національної гвардії України з метою розгляду питань, пов`язаних із наданням особам статусу учасника бойових дій, учасника війни.

Відповідно до п.1 Розділу ІІ Положення №887, основними завданнями Комісії є розгляд питань, вивчення документів та прийняття рішень щодо надання особам статусу учасника бойових дій, учасника війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Пунктом 2 Розділу ІІ Положення №887 визначено, що з метою забезпечення виконання покладених завдань Комісія має право:

1) вивчати довідки, документи та інші докази, надіслані начальниками територіальних управлінь, закладів вищої освіти, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ, командирами з`єднань, військових частин (підрозділів) Національної гвардії України (далі - командири (начальники) військових частин), іншими особами, визначеними чинним законодавством, чи подані особисто;

2) заслуховувати в разі потреби осіб, свідків, представників державних органів, громадських організацій, рад ветеранів;

3) подавати на розгляд міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - міжвідомча комісія), яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, документи зі спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання;

4) повертати документи командирам (начальникам) військових частин для доопрацювання;

5) приймати рішення про надання статусу учасника бойових дій, учасника війни;

6) приймати рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни;

7) приймати рішення про позбавлення статусу учасника бойових дій, учасника війни;

8) повторно розглядати за рішенням командувача Національної гвардії України (особи, яка виконує його обов`язки) питання про надання статусу учасника бойових дій, учасника війни особам, яким було відмовлено в наданні такого статусу раніше (п.2 Розділу ІІ Положення №887).

У пункті 1 Розділу ІІІ Положення №887 передбачено, що Комісія приймає рішення щодо надання статусу учасника бойових дій на підставі документів, визначених пунктом 4 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413.

Пунктом 4 Розділу ІІ Положення №887 передбачено, що Комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни в разі:

відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази безпосереднього залучення до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни;

виявлення факту підроблення документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни, або надання недостовірних даних про особу;

наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях.

Аналізуючи норми закону, які регулюють дані відносини, суд приходить до висновку, що законодавством чітко визначено сукупність обставин, за яких особа може отримати статус учасника бойових дій.

Суд зазначає, що до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України у листопаді 2020 року позивач звернувся самостійно та подав необхідні документи для встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в період з 01.06.2014 по 27.06.2014 ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується:

1) довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 01.09.2019 № 541, виданою командиром військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковником, якою підтверджено, що в період з 01.06.2014 по 27.06.2014 позивач брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Донецьк. Довідка складена на підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 НГУ від 22.12.2015 № 270 (с/ч) та наказу керівника АТЦ при СБУ від 30.06.2014 № 33/277т.;

2) витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 22.12.2015 №270, згідно з яким стрілець 1 відділення 3 взводу 2 стрілецької роти старший солдат ОСОБА_1 в період з 01.06.2014 по 27.06.2014 у складі особового складу військової частини № НОМЕР_1 залучався для виконання завдань визначених Законом "Про боротьбу з тероризмом" та брав участь в обороні військового містечка в/ч НОМЕР_1 (м. Донецьк), Донецького казенного заводу хімічних виробів. Підставою для винесення вказаного наказу стали: список особового складу військової частини НОМЕР_1 ; розпорядження ГУНГУ від 08.12.2015 №3/18/3-469 дск; наказ АТЦ при СБУ від 30.06.2014 № 33/277т.

Підставою відмови позивачу в наданні статусу учасника статусу бойових дій зазначено відсутність відомостей про залучення позивача до проведення АТО на строк не менше ніж 30, а саме 27 календарних днів, а також відсутність витягів з наказів керівника оперативного штабу з управління АТО чи його заступників або керівників секторів (командирів ОТУ) про підпорядкування його керівнику оперативного штабу, що не відповідає вимогам пунктів 2-1 та 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413, в редакції Порядку, чинного на момент розгляду звернення позивача.

В свою чергу, в ході розгляду справи встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 602 "Про внесення змін до Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення" доповнено пункт 2-1 Порядку № 413, яким встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 602 набрала законної сили 16.09.2016, а тому, відповідно до положення частини 1 статті 58 Конституції України не має зворотної дії в часі, про що прямо зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України.

Як зазначено в пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

Тобто, на час виникнення у позивача права на отримання статусу учасника бойових дій з 10.09.2014 року по час набрання чинності Порядку № 413 законодавство України не містило будь-яких обмежень щодо тривалості строку перебування в районах проведення антитерористичної операції, осіб, які брали безпосередню участь в забезпеченні проведення антитерористичної операції.

Відтак, зважаючи на зміст рішення Конституційного суду України від 09.02.1999, № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) до позивача не можуть застосовуватися вимоги, щодо строку залучення до участі в АТО не менше ніж 30 календарних днів та подання ним додаткових документів за період проходження служби в 2014 році, в редакції чинній з 08.09.2016.

В зв`язку із вищенаведеним, суд зазначає, що пункт 2-1 Порядку № 413 в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення не поширюється на позивача, оскільки право на отримання статусу учасника бойових дій для осіб, які приймали безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції в період, що передував даті набрання чинності Порядком № 413 позивач перебував в зоні АТО з 01.06.2014 по 27.06.2014 підлягають застосуванню положення вказаного Порядку в редакції, що діяла на момент набрання чинності Порядку № 413, тобто станом на 10.09.2014.

Також, суд бере до уваги пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які поряд з позивачем проходили службу у військовій частині № НОМЕР_1 у період з 15.05.2014 по 28.06.2014, та яким надано статус учасників бойових дій(а.с. 26-37).

За таких обставин, документи, що подавалися на розгляд Комісії Головного управління Національної Гвардії України, на переконання суду містять достатні докази для відповідного висновку про наявність у позивача права на набуття статусу учасника бойових дій.

Відтак, висновки Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій ГУ Національної гвардії України, викладені у рішенні, оформленому Протоколом від 05.11.2020 № 14 щодо відсутності необхідного терміну залучення ОСОБА_1 до проведення АТО, є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

В зв`язку із наведеним, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України, щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, підлягають задоволенню.

Окрім цього, позивач у позовній заяві просить зобов`язати Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій

Суд зазначає, що Верховний Суд України у рішенні від 24.11.2015 у справі № 816/1229/14 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку не виконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, при перевірці правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, згідно приписів статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача.

Як уже зазначалося, комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України розглядалися документи ОСОБА_1 на предмет надання останньому статусу учасника бойових дій та застосовувався припис нормативно-правового акту, що не діяв на час участі позивача в антитерористичній операції.

Так, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Крім того, суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24.03.1988. При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними. Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п.1 статті 8 Конвенції.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно до п. 65 вказаного рішення Суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті.

Отже, суд вважає, що застосування дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень повинно мати чіткі межі застосування. І за наявності правової можливості відповідного органу прийняти одне з двох рішень, суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова є неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому суд наголошує, що дискреційний розсуд наявний лише у випадку законності та правомірності усіх рішень, які можуть бути прийнятті в межах своєї діяльності суб`єктом владних повноважень.

Окрім цього суд також враховує, що відповідно до частини 4 статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відтак, суд кваліфікує неподання відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відзиву на позов без поважних причин як визнання позову. Відповідно до частини 4 статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України у разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.

Таким чином, при обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави та принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, яка звернулась за судовим захистом та вважає, що належним способом захисту прав та інтересів позивача в спірних відносинах є зобов`язання Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій.

В статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд також враховує частину 2 статті 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав оскільки не скористався правом подання відзиву на позовну заяву.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення ним будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України від 05.11.2020 №14 про відмову в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 .

Зобов`язати Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Головного управління Національної гвардії України прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Головне управління Національної гвардії України (, вул. Народного Ополчення, 9 а, м.Київ, 03151).

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.