Справа № 160/10360/20
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/10360/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року

у справі № 160/10360/20

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

31.08.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, викладене у листі № 14428.4/П-6943.3/20/30.2 від 01.06.20 р., в частині відмови у прийнятті до розгляду її звернень від 10.05.20 р. відносно посадових осіб Національної поліції України за ненадання відповідей на скарги від 27.03.20 р. на бездіяльність слідчих СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві при проведенні досудового розслідування (ЄРДР № 0002647 від 08.06.17 р. та № 0000095 від 16.05.17 р.);

- визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, викладене у листі № 23814.4/П-12463.3/20/30.2 від 21.08.20 р. в частині відмови в задоволенні її заяв від 28.07.2020 про поновлення провадження за заявами від 10.05.20 р. про адміністративне правопорушення за ст. 212-3 КУпАП, відносно посадових осіб Національної поліції (ЄРДР 0002647 та 0000095);

- зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відкрити провадження за заявами ОСОБА_1 від 10.05.20 р. відносно посадових осіб Національної поліції України за ненадання відповідей на скарги від 27.03.20 р. на бездіяльність слідчих СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві при проведенні досудового розслідування (ЄРДР № 0002647 від 08.06.17 р. та № 0000095 від 16.05.17 р.);

- стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на її користь у відшкодування моральної шкоди за протиправні рішення - відмову у прийнятті до розгляду заяви від 10.05.20 р. та відмову у поновленні та відкритті провадження за заявою від 28.07.20 р. (щодо кримінального провадження 0002647) 5 000 (п`ять тисяч грн.);

- стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на її користь у відшкодування моральної шкоди за протиправні рішення - відмову у прийнятті до розгляду заяви від 10.05.20 р. та відмову у поновленні та відкритті провадження за заявою від 28.07.20 р. (щодо кримінального провадження 0000095) 5 000 (п`ять тисяч грн.). В обґрунтування позову зазначено про протиправні дії Управління, яке попри отримання оновленої довідки Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 7 вересня 2020 року за № 55/11/202-268 не здійснив перерахунок пенсії позивача, чим порушив право на справедливий соціальний захист з боку Держави.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги з урахуванням її уточнень зазначено, що відповідачем не використано відповідні повноваження з метою, з якою це повноваження надано та не відновлено її право на інформацію за скаргами від 27.03.2020 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, внаслідок такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 27.03.2020 року позивачка звернулась до Національної Поліції України зі скаргою на бездіяльність слідчих Печерського УП ГУНП у м. Києві при проведенні досудового розслідування (ЄРДР № 0000095 від 16.05.2017 року) та зі скаргою на бездіяльність слідчих Печерського УП ГУНП у м. Києві при проведенні досудового розслідування (ЄРДР № 0002647 від 08.06.2017 року)

У зв`язку з ненаданням Національною поліцією України відповіді на ці скарги, позивачка звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявами від 10.05.2020 року про адміністративне правопорушення за ст. 212-3 КУпАП, в якій просила скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч. 7 ст. 212-3 КУпАП відносно посадових осіб Національної поліції України, що відповідали за подані неї скарги.

Листом Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.06.2020 № 14428.4/П-6943.3/20/30.2 позивачку повідомлено, зокрема, що порядок розгляду скарг щодо бездіяльності слідчих при проведенні досудового розслідування у кримінальних провадженнях за №№ 0002647 та 0000095 регулюється КПК України, а не Законом України «Про звернення громадян».

Крім того, позивачка також звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявами від 28.07.2020 року про поновлення провадження за заявою від 10.05.2020 року про адміністративне порушення за ст. 212-3 КУпАП відносно посадових осіб Національної поліції України (ЄРДР № 0000095), у зв`язку з закриттям 08.11.2019 року кримінального провадження №0000095 від 16.05.2017 року та у рамках ЄРДР № 0002647, у зв`язку з закриттям 19.12.2019 року кримінального провадження № 0002647 від 08.06.2017 року.

Листом Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 21.08.2020 року № 23814.4/П-12463.3/20/30.2 позивача повідомлено, що за результатами розгляду її численних звернень неодноразово зазначалося, що порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності, зокрема, слідчого, прокурора під час досудового розслідування регулюється виключно Кримінально-процесуальним кодексом, а не Законом України «Про звернення громадян», при цьому, що нею попущено строк подання відповідних скарг.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 212-3 КУпАП посадових осіб Національної поліції України, які відповідали за розгляд її звернень і направлення позивачці відповіді, остання звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір суд не встановив протиправної бездіяльності Уповноваженої особи за результатами звернень позивачки, а також зазначив, що вирішення питання щодо порушення процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема складання відповідного протоколу, належить до дискреційних повноважень відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та з цього приводу зазначає про таке.

Статтею 1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776) регламентовано, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 17 Закону № 776 Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення (частина третя статті 17 вказаного Закону).

Статтею 188-40 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за невиконання законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Таким чином, складення протоколу є механізмом, необхідність застосування якого визначають уповноважені особи Секретаріату Уповноваженого або представники Уповноваженого, враховуючи обставини справи в кожному конкретному випадку окремо.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Межі дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень висвітлено у науковому висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (https://cutt.ly/MytovXC). Так, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Отже, застосування відповідних заходів реагування, зокрема у вигляді складання протоколу про адміністративне правопорушення, є правом, а не обов`язком Уповноваженого, а визначення ним найбільш доцільного та ефективного заходу реагування в конкретній ситуації належить безпосередньо до його дискреційних повноважень, що реалізуються Уповноваженим на власний розсуд шляхом обрання з кількох юридично допустимих заходів саме того, яке він вважає найкращим за певних обставин.

При вирішенні питання щодо застосування будь-яких заходів, рішення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в будь-якому разі має відповідати меті парламентського контролю та прийматись в межах компетенції, визначеної статтею другою Закону № 776-ВР.

При визначенні суті та змісту парламентського контролю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за дотриманням права на звернення, насамперед необхідно виходити зі змісту мети такого контролю, яка відповідно до статті 3 Закону № 776 має полягати в наступному: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

З аналізу положень вказаної норми можна дійти висновку, що діяльність Уповноваженого з прав людини перш за все пов`язана із забезпеченням культури поваги до прав та свобод людини та сприянням захисту та поновленню таких прав в цілому, а не притягненням до відповідальності окремих осіб, як того вимагала позивачка у своїй заяві до відповідача від 21.05.2019.

Більш того, Уповноважений Верховної Ради з прав людини та його повноваження не можуть бути інструментом адміністративного тиску на інших учасників правовідносин, пов`язаних із застосуванням Закону № 776.

Статтею 13 Закону № 776 визначено, що Уповноважений має право, зокрема: направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів; перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері; здійснювати інші повноваження, визначені законом.

Відповідно до статті 14 цього ж Закону, Уповноважений з прав людини здійснює парламентський контроль за дотриманням права на доступ до публічної інформації.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано повноваження Уповноваженого ВР України з прав людини здійснювати контроль за дотриманням прав людини на доступ до публічної інформації, для реалізації якого зазначеному суб`єкту влади надано право звертатися, зокрема, до органів державної влади із запитами про надання інформації, вживати дії для забезпечення усунення порушення відповідного права особи та притягати до адміністративної відповідальності за невиконання його законних вимог Уповноваженого.

При цьому, вирішення питання щодо порушення процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема складання відповідного протоколу, належить до дискреційних повноважень Уповноваженого ВРУ з прав людини.

Повноваження з розгляду справ про адміністративне правопорушення за статтею 212-3 КУпАП, відповідно до положень статті 221 КУпАП, віднесено до компетенції суддів районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

В той же час, відповідно до пункту 8-1 частини першої статті 255 КУпАП, уповноважені особи Секретаріату Уповноваженого або представники Уповноваженого мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення за статтею 212-3 КУпАП.

Механізм складання уповноваженими особами Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини протоколів про адміністративні правопорушення врегульовано Порядком оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (далі - Порядок) від 16.02.2015 № 3/02-15 (зі змінами згідно з наказом Уповноваженого 14.02.2018 № 3/02-18).

Пунктом 3.1. Порядку визначено, що складений протокол та інші матеріали, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, формуються уповноваженою особою у справу про адміністративне правопорушення.

Оригінал справи про адміністративне правопорушення разом із супровідним листом у триденний строк з моменту його складення, відповідно до пункту 3.2 Порядку, надсилається до районного, районного у місті (міського, міськрайонного) суду за місцем вчинення адміністративного правопорушення.

З аналізу наведених вище положень випливає, що при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, уповноважені особи Секретаріату Уповноваженого ВР України з прав людини та представники Уповноваженого обмежені, зокрема, правом на складання протоколів, тобто формуванням справ про адміністративні правопорушення з подальшим їх направленням до суду.

З урахуванням наведеного судом встановлено, що завданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України.

Законом №776 надані Уповноваженому різні механізми діяльності для досягнення відновлення прав і свобод людини і громадянина. Притягнення до адміністративної відповідальності є лише однією з форм сприяння відновленню порушених прав людини.

Із матеріалів прави слідує, що предметом заяв позивачки від 10.05.2020 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини було питання про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 7 ст. 212-3 КУпАП посадових осіб Національної поліції України, які відповідали за розгляд скарги на бездіяльність слідчих СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві при проведенні досудового розслідування (ЄРДР № 0002647 від 08.06.2017 року та № 000095 від 16.05.2017 року).

Суд зазначає, що застосування конкретного методу впливу на порушника прав людини є правом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яке має бути спрямовано на досягнення мети відновлення прав людини.

Відтак, у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не притягнення окремих осіб Національної поліції України до адміністративної відповідальності, оскільки такі повноваження є дискреційними повноваженнями відповідача та доцільність їх реалізації визначається у кожному окремому випадку у разі недосягнення мети відновлення права людини іншими проведеними заходами.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності викладених в адресованих відповідачеві звернень вимог позивачки з приводу поновлення провадження на підставі її заяв від 28.07.2020 року, у зв`язку з закриттям кримінальних проваджень.

Так, зі змісту листа Слідчого управління Головного управління Національної поліції України від 14.05.2020 року № П-1977/125/23/1-20 та ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2020 року у справі № 757/14991/20-к слідує, що кримінальне провадження № 0002647 від 08.06.2017 року та № 000095 від 16.05.2017 року закрито відповідно до п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 284 КПК України копія постанови слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю. Постанова слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження також може бути скасована прокурором за скаргою заявника, потерпілого, якщо така скарга подана протягом десяти днів з моменту отримання заявником, потерпілим копії постанови.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

За змістом ч. 1 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Згідно з ч.2 ст. 304 КПК України скарга повертається, якщо, зокрема, скарга подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

За приписами ч. 1, 2 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п`яти днів з моменту надходження скарги.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції, що скарги позивачки від 27.03.2020 року до Національної поліції України мали розглядатися в порядку, визначеному Кримінально- процесуальним кодексом України, у разі необхідності з поновленням строку для оскарження.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог та як наслідок відсутності підстав для стягнення моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 160/10360/20 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 160/10360/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст. 328, .329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко