Справа № 560/5388/20
Суддя: Фелонюк Д.Л.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/5388/20
РІШЕННЯ
іменем України

12 квітня 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Фелонюк Д.Л. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просить:

- визнати протиправними дії Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 - невиплату у день звільнення грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій;

- стягнути з Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за період з 12.12.2017 по день фактичної виплати 26.05.2020 в розмірі 271237,12 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на день видання наказу про виключення зі списків особового складу (12.12.2017) відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Позивач вказує на те, що на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 у справі №560/2836/19, відповідач добровільно виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Остаточний розрахунок відповідачем по зазначеній виплаті було проведено 26.05.2020.

На переконання позивача, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 12.12.2017 по день фактичної виплати 26.05.2020 в розмірі 271237,12 грн.

До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що звільнення позивача з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача та спорів щодо суми виплати.

Разом з тим, відповідач вказує, що вимоги позивача не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки позивач проходив службу у Збройних Силах України, правовідносини, які складаються при її проходженні є публічно-правовими, тому на них не розповсюджуються положення статей 116-117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

До суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що на спірні правовідносини поширюються норми статей 116-117 КЗпП України, як таких, що є загальними. Звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому, працівник може визначити остаточний обсяг вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

До суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказує на те, що він, як суб`єкт владних повноважень, повністю виконав покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій, а тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.09.2020 відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з наказу начальника Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 13.12.2017 №264 прапорщика ОСОБА_1 , головного сержанта 2 взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку відділу, звільненого наказом начальника Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку (по особовому складу) від 12.12.2017 №29-РС з військової служби у запас, з 13.12.2017 виключено зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 у справі №560/2836/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.12.2017. Зобов`язано Хмельницький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.12.2017.

У цьому рішенні також суд встановив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.01.2015.

На виконання зазначеного рішення суду, відповідач фактично провів остаточний розрахунок з позивачем 26.05.2020, що підтверджується довідкою Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку від 24.07.2020 №227.

Вважаючи дії відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні усіх належних сум протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Cпеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 (адміністративне провадження №К/9901/24531/19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Приписами частини 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зі змісту зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зроблено висновок, що "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.".

Таким чином, враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на підставі статті 117 КЗпП України.

Визначаючись щодо розміру компенсації за вищевказаний період, суд виходить з такого.

За змістом Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Як встановлено судом, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 26.05.2020, виплативши на виконання рішення суду грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 12926,14 грн.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Тому суд вважає безпідставним зазначення позивачем початковою датою для нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні 12.12.2017, оскільки вказана дата не відповідає даті виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та даті проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з пунктом 1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 за №638/15329, чинної на момент звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Таким чином, оскільки згідно з витягом з наказу начальника Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 13.12.2017 №264 прапорщика ОСОБА_1 з 13.12.2017 виключено зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення, він перебував на військовій службі 13.12.2017 та отримав за цей день грошове забезпечення, що підтверджується також змістом зазначеного наказу.

Оскільки позивача виключено зі списків 13.12.2017, а виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 12926,14 грн відповідачем здійснена лише 26.05.2020, відповідно, строк затримки розрахунку складає 895 календарних днів за період з 14.12.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку) по 26.05.2020 включно.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з довідкою Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку від 24.07.2020 №227 розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню (жовтень 2017 року, листопад 2017 року) становить 18465,92 грн. Протягом цих двох місяців було 61 календарних днів. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 302,72 грн (18465,92 грн / 61 дн).

Тому середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні зі служби, який підлягає стягненню на його користь, складає 270934,40 грн (302,72 грн х 895 дн) за період з 14.12.2017 по 26.05.2020 включно.

Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 12926,14 грн (розмір несвоєчасно виплачених сум) / 270934,40 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 4,77%.

Отже, сума, яку належить відшкодувати з урахуванням істотності частки 4,77% становить: 302,72 грн (середньоденний заробіток позивача) х 4,77% х 895 (днів затримки розрахунку) = 12923,57 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 12923,57 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-41 постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Викладене свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З врахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 грудня 2017 року по 26 травня 2020 року включно.

Стягнути з Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 грудня 2017 року по 26 травня 2020 року включно в розмірі 12923 (дванадцять тисяч дев`ятсот двадцять три) грн 57 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 )
Відповідач:Хмельницький зональний відділ Військової служби правопорядку (вул. Івана Франка 30, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29009 , код ЄДРПОУ - 097765840)

Головуючий суддя Д.Л. Фелонюк