Справа № 420/8638/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/8638/20

Головуючий в І інстанції: Балан Я.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 04.11.2020 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Успенівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Успенівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області (Успенівська сільська рада Білгород - Дністровського району Одеської області) про: визнання протиправним та скасування рішення № 291-VІІ від 18.06.2020 року, яким відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2 га із земель комунальної власності на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області для ведення особистого селянського господарства (за межами населених пунктів); зобов`язання Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області для ведення особистого селянського господарства з земель комунальної власності (за межами населених пунктів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року позов задоволено. Рішення Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області № 291-VІІ від 18.06.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2 га із земель комунальної власності на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області для ведення особистого селянського господарства (за межами населених пунктів) - визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Успенівську сільську раду Саратського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області для ведення особистого селянського господарства з земель комунальної власності (за межами населених пунктів), за його клопотанням від 23 березня 2020 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1681,60 гривень. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Успенівська сільська рада Білгород - Дністровського району Одеської області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 березня 2020 року позивач звернувся до голови Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області (за межами населених пунктів), додавши до нього копію паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Рішенням Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області № 291-VІІ від 18.06.2020 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв`язку з тим, що не має можливості встановити відповідність розташування земельних ділянок до наявної документації із землеустрою та фінансуванням проведення державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки шляхом інвентаризації земель.

Вважаючи відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства протиправною, а своє право на безоплатну приватизацію земель - порушеним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області суперечить положенням ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки наведені вимоги ЗК не містять зазначеної в оскаржуваному рішенні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

За правилами ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

В свою чергу, відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу наведених норм законодавства можна дійти висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проте, у рішенні відповідача про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою відсутні будь-які посилання на визначені наведеними вище вимогами Земельного кодексу України обставини, що дають підстави відмовити позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

За змістом матеріалів справи вбачається, що приймаючи оскаржуване рішення відповідачем взагалі не було досліджено питання щодо місця розташування земельної ділянки, дозвіл на розробку проекту землеустрою якої позивач просив йому надати.

Так, в оскаржуваному рішенні, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач послався на те, що не має можливості встановити відповідність розташування земельних ділянок до наявної документації із землеустрою та фінансуванням проведення державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки шляхом інвентаризації земель.

В оскаржуваному рішенні відповідач вказав на необхідність повторного розгляду заяви позивача після проведення інвентаризації земельних ділянок з виготовлення технічної документації та державної реєстрації права комунальної власності.

Однак, вимогами ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідачу не надано право відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою із визначенням про необхідність повторного розгляду поданої заяви після проведення інвентаризації земельних ділянок.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності оскаржуваного рішення вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України та як наслідок протиправність такого рішення і наявність підстав для його скасування.

Що стосується посилань відповідача в поданій апеляційній скарзі на те, що позивач у поданій заяві фактично просить надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за межами населеного пункту, проте, сільська рада не уповноважена вирішувати питання користування землею за межами населених пунктів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, у спірних правовідносинах суд має надати оцінку доводам та обставинам, з яких відповідач виходив приймаючи оскаржуване рішення.

Саме наявність підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, які визначені відповідачем в оскаржуваному рішенні, є предметом доказування у справі.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту оскаржуваного рішення відповідача вбачається, що факт перебування земельної ділянки за межами населеного пункту та відсутність повноважень відповідача щодо розпорядження такою землею не було підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача в поданій апеляційній скарзі в обґрунтування правомірності прийняття оскаржуваного рішення на місце розташування земельної ділянки за межами населеного пункту, дозвіл на розробку проекту землеустрою якої позивач просив йому надати, та відсутність повноважень відповідача щодо розпорядження такою землею.

Колегія суддів зазначає, що суд у даній справі позбавлений повноважень на дослідження та встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав у відповідача для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з огляду на розташування земельної ділянки за межами населеного пункту, оскільки ці обставини не були підставою для прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Водночас, задовольняючи заявлений позов в частині вимог про зобов`язання сільську раду надати дозвіл позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Успенівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності (за межами населених пунктів), за його клопотанням від 23 березня 2020 року, судом першої інстанції не враховано наступне.

Так, у постанові від 05.09.2018 року у справі № 826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 2340/2921/18 та від 17.10.2019 року у справі № 813/1950/16.

Водночас, у цій справі сукупність цих підстав не була підтверджена належним чином, навпаки, судом встановлено, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення взагалі не встановлено обставини щодо місця розташування земельної ділянки та фактично не вирішено питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за поданим клопотанням, а лише визначено про необхідність повторного розгляду такого клопотання, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутні.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

В свою чергу, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, за правилами ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відповідності до ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову, при цьому, відповідач, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не висловив жодних заперечень щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на надані позивачем докази щодо понесення витрат на правничу допомогу, предмет позову та зміст і характер наданих послуг, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Що стосується розподілу судових витрат в частині судового збору, колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції задоволено вимогу позивача немайнового характеру, а інші вимоги є похідними, а тому, на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. згідно ставок, визначених Законом України «Про судовий збір». В свою чергу, в іншій частині сплачена позивачем сума судового збору підлягає поверненню, як така, що сплачена надмірно за похідні вимоги немайнового характеру.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Успенівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Успенівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області № 291-VІІ від 18.06.2020 року про розгляд заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення ОСГ із земель комунальної власності на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області за межами населеного пункту.

Зобов`язати Успенівську сільську раду Білгород - Дністровського району Одеської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.03.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Успенівської сільської ради (за межами населених пунктів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Успенівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати, які складаються із витрат зі сплати судового збору у сумі 840,80 гривень та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу, у сумі 1000 гривень.

Повернути ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суму судового збору в розмірі 840,80 грн., яка сплачена згідно квитанції № 0.0..1 від 03.09.2020 року у справі № 420/8638/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 12.04.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: О.А. Шевчук