Справа № 500/245/21
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/245/21

12 квітня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної гвардії України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2021 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України у формі довготривалого упродовж більше чотирьох років невключения ОСОБА_1 у списки осіб для нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції", що містить ознаки дискримінації по відношенню до інших учасників АТО,

- визнати незаконним примушування до вчинення дій, що не передбачені законодавством, та ще й в умовах жорстких карантинних заходів, а саме прибуття до військової частини НОМЕР_1 за попереднім місцем служби або до військової частини НОМЕР_2 за територіальним принципом, або до Головного управління Національної гвардії України для включення у списки для нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції" та для отримання відзнаки,

- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України вчинити певну дію, а саме включити ОСОБА_1 у списки осіб для нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції",

- стягнути 100000 (сто тисяч) грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у відповідь на запит позивача від 17.12.2020 до Національної гвардії України, в якому він просив в письмовій формі надати відповідь, чому з 17 лютого 2016 року по 17 грудня 2020 року ОСОБА_1 , не вручено в урочистій обстановці відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції", в тому числі самої відзнаки, Грамоти до відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції" відповідач зазначив, що позивач не був включений у списки для нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції" через те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2016 №79 с/ч ОСОБА_1 , був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України.

На думку позивача посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_3 , було видане Головним управлінням Національної гвардії України 17 серпня 2015 року, тому у відповідача є всі дані про його участь в антитерористичній операції та достатні дані для включення у списки осіб для нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції".

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.02.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

На підставі статті 12 та глави 10 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Тернопільським окружним адміністративним судом винесено ухвалу від 10.02.2021 про відкриття провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 КАС України встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач Головне управління Національної гвардії України 02.03.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог до Головного управління Національної гвардії України у справі №500/245/21 в повному обсязі. Заперечуючи щодо позовних вимог відповідач зазначає, що в листі від 31.12.2020 позивачу для вручення відзнаки та грамоти запропоновано прибути за територіальним принципом (для зручності) до військових частини НОМЕР_2 (наявний лінійний батальйон у м. Тернопіль), до військової частини НОМЕР_1 (за попереднім місце служби позивача) або безпосередньо до Головного управління Національної гвардії України, та зазначено контактний телефон у разі виникнення додаткових питань. Тому вважає, що позивач хибно посилається на зазначений лист, як на відмову у включенні до списку та нагороджені.

Від відповідача Державної казначейської служби України 16.03.2021 поступили письмові пояснення, в яких зазначено, що відшкодування шкоди в даному випадку із Головного управління Національної гвардії України можливо лише у разі встановлення незаконності його рішення дій чи бездіяльності. Крім того, зауважує, що Державною казначейською службою України в процесі виконання своїх функціональних обов`язків та завдань жодним чином не порушено прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .

Позивач звернувся до Головного управління Національної гвардії України з запитом від 17.12.2020, в якому просив в письмовій формі надати йому відповідь, чому з 17 лютого 2016 року по 17 грудня 2020 року ОСОБА_1 не вручено в урочистій обстановці відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції", в тому числі самої відзнаки, Грамоти до відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції".

Листом "Про надання інформації" від 31.12.2020 Головне управління Національної гвардії України надало позивачу відповідь на його запит, яким позивача проінформовано, що його не було включено до списку, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2016 №79 с/ч позивач був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України. Також зазначено, що для включення до списку та отримання відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції" позивачу необхідно прибути до військової частини НОМЕР_1 за попереднім місцем служби або до військової частини НОМЕР_2 за територіальним принципом, або до Головного управління Національної гвардії України. У разі виникнення додаткових питань зазначено контактний телефон Головного управління Національної гвардії України (тел. НОМЕР_5 ).

Вважаючи таку бездіяльність Головного управління Національної гвардії України протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну гвардію України" Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Частиною другою статті 5 Закону України "Про Національну гвардію України" визначено, що організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ.

Згідно частини шостою статті 5 Закону України "Про Національну гвардію України" положення про головний орган військового управління Національної гвардії України затверджується Президентом України. Положення про органи військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України, з`єднання, військові частини (підрозділи), навчальні військові частини (центри), статути (положення) вищих військових навчальних закладів, баз, закладів охорони здоров`я та установ Національної гвардії України затверджуються Міністром внутрішніх справ України.

Пунктом 1 Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 28 березня 2014 року №346/2014 визначено, що Головним органом військового управління Національної гвардії України є Головне управління Національної гвардії України.

Пунктом 3 Указу Президента України від 17.02.2016 №53/2016 "Про відзнаку Президента України "За участь в антитерористичній операції" постановлено нагородити відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції" (далі - відзнака):

військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Служби безпеки України, Національної гвардії України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції у період її проведення;

осіб, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і виконували завдання антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією України, Національною гвардією України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронними органами;

інших осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і в подальшому були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів.

Крім того, пунктом 2 зазначеного Указу затверджено Положення про відзнаку Президента України "За участь в антитерористичній операції" (далі - Положення); Малюнок відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції"; Зразок бланка грамоти до відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції".

Пунктом 4 згаданого Указу визначено Кабінету Міністрів України разом із Державним управлінням справами забезпечити за участю Національного банку України виготовлення відзнаки Президента України "За участь в антитерористичній операції" та бланків грамот до неї, вирішивши в установленому порядку питання щодо фінансового забезпечення відповідних заходів.

Відповідно до пункту 4 Положення вручення відзнаки провадиться в урочистій обстановці Президентом України або від його імені керівниками центральних органів виконавчої влади, державних органів, що здійснюють керівництво утвореними відповідно до законів військовими формуваннями, керівниками інших державних органів, головами обласних та Київської міської державних адміністрацій, керівниками закордонних дипломатичних установ України.

Вручення відзнаки здійснюється згідно зі списком осіб, представлених до нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції" (далі - список), який складається та затверджується відповідними центральними органами виконавчої влади, державними органами, що здійснюють керівництво утвореними відповідно до законів військовими формуваннями, іншими державними органами.

Підставою для включення до списку є документи, які відповідно до законодавства України підтверджують статус учасника бойових дій, інваліда війни, наданого у зв`язку з участю в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях.

Список має містити такі відомості про особу: прізвище, ім`я та по батькові; місце проживання; документ, на підставі якого особу включено до списку.

Згідно з пунктом 5 Положення особі, нагородженій відзнакою, разом із відзнакою вручається грамота встановленого зразка формату А4 (далі - грамота).

Відповідно до пункту 6 Положення про вручення відзнаки та грамоти до неї складається відповідно до Порядку представлення до нагородження та вручення державних нагород України, затвердженого Указом Президента України від 19 лютого 2003 року №138, Протокол вручення державних нагород України за встановленою формою. Протокол зберігається органом, який проводив вручення.

Згідно матеріалів справи з метою отримання клопотань (інформації) для включення всіх Захисників України до списку та подальшого нагородження, з вересня 2018 року і до цього часу в Національній гвардії України ведеться робота щодо нагородження відзнакою військовослужбовців, які проходять військову службу, та осіб, які звільнені з військової служби. З приводу цього питання Головне управління Національної гвардії України надсилало та продовжує надсилати розпорядження (телеграми) до підпорядкованих начальників (командирів) військові частини.

З метою нагородження вже звільнених з військової служби Захисників України Головним управлінням НГУ та військовими частинами проводилась робота з Військовими комісаріатами щодо з`ясування місць їх проживання та перебування на військовому обліку.

На офіційному вебсайті Національної гвардії України неодноразово розміщувалася об`яви для Захисників України, яким ще не вручена відзнака та грамота, з ретельним роз`ясненням порядку її вручення та контактними телефонами Головного управління Національної гвардії України.

Стосовно позивача клопотань (інформації) щодо включення до списку до Головного управління НГУ не надходило ні з військової частини, ні з військового комісаріату, а визначені Порядком відомості для включення у список були відсутні.

Суд звертає увагу, що після звернення позивача до Головного управління Національної гвардії України та у зв`язку з відсутністю у зверненні будь-якого контактного телефону та інформації відповідно до вимог Положення на його адресу направлено лист, яким для вручення відзнаки та грамоти запропоновано прибути за територіальним принципом (для зручності) до військових частини НОМЕР_2 (наявний лінійний батальйон у м. Тернопіль), до військової частини НОМЕР_1 (за попереднім місце служби позивача) або безпосередньо до Головного управління Національної гвардії України, та зазначено контактний телефон у разі виникнення додаткових питань.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Гарантоване статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Зважаючи на наведене, суд доходить висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При чому обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Тобто, що кожна особа (позивач) має право звернутися за захистом свого порушеного права, порушення якого допущено особою, до якої заявлено позов. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, гіпотетичний інтерес не охоплюється судовим захистом. Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно.

Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Слід наголосити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Суд звертає увагу, що позивач звернувся до Головного управління Національної гвардії України з запитом про отримання інформації, на який йому надано відповідь.

З врахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльності Головного управління Національної гвардії України, визнання незаконним примушування до вчинення дій та зобов`язання Головного управління Національної гвардії України вчинити певну дію, а саме включити ОСОБА_1 у списки осіб для нагородження відзнакою Президента України "За участь в антитерористичній операції" не підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пунктів 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достовірними доказами.

Аналогічна правова позиція вказана, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 по справі №554/9740/16-а, від 22.12.2018 по справі №826/23650/15.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Водночас, позивач не надав суду жодних доказів спричинення моральної шкоди, також ним не доведено завдання такої шкоди, наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та душевними стражданнями, приниження честі та гідності, а тому підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 108951,50 грн. відсутні.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані учасниками справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління національної гвардії України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 );

відповідачі:

- Головне управління національної гвардії України (місцезнаходження: вул. Народного Ополчення, 9-А, м. Київ, 03151, );

- Державна казначейська служба України (місцезнаходження: вул. Бастіонна 6, м. Київ, 01014, )

Головуючий суддя Мартиць О.І.