Справа № 440/6470/20
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/6470/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю.,
за участю:
секретаря судового засідання Куць А.С.,
представника позивача Гайтоти І.М.,
представника третьої особи Срібної Є.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 №391-20 та зобов`язання повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки Хаж ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11.06.2020 звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 02.11.2020 позивач отримав повідомлення від УДМС України в Полтавській області №18 від 23.10.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 25.09.2020 №391-20. Позивач вважає вказане рішення протиправним та необґрунтованим з огляду на те, що він є громадянином Сирії, але не бажає повертатися до країни походження через побоювання бути насильно рекрутованим до лав армії. Крім того, він має побоювання стати жертвою переслідування через його участь у демонстраціях проти президента та війни в країні, через його походження з опозиційної провінції - Ідліб. На його думку, заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняв.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано докази.
Ухвалою суду від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та що відсутні умови, визначені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту". Зазначав, що позивач не навів достовірних фактів, які б свідчили про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного пору прав людини. З огляду на відсутність обставин, за яких позивачу загрожує переслідування, застосування смертної кари або вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні умови, визначені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. А відтак, відповідачем правомірно винесено рішення №391-20 від 25.09.2020 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Представник позивача у надісланій відповіді на відзив вказував на те, що під час проведення співбесід позивач чітко, логічно та послідовно розповів, що йому загрожує, а у свою чергу відповідач не надав доказів, що відносно позивача відсутні умови, за яких він не може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Представник третьої особи надав до суду пояснення на позов, у яких зазначив, що ОСОБА_1 не доведено достовірності своїх тверджень і фактів, на яких ґрунтується його заява, не було визначено індивідуального, реального ризику жорстокого поводження в разі повернення його до Сирії. Заявник також не надав жодних документів на підтвердження фактів загрози його життю, безпеці чи свободі які б свідчили про обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Вважає, що правова позиція позивача викладена в адміністративному позові в цілому є необгрунтованою, безпідставною та спростовується матеріалами особової справи, де в повній мірі проведено всі процедурні дії, передбачені Законом, та Правилами розгляду та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом МВС України № 649 від 07.09.201 1; досліджено всі обставини справи, враховані всі документи та пояснення, надані позивачем, а також інформацію по країні її походження. Отже, на думку представника третьої особи, ДМС правомірно, обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак, адміністративний позов громадянина Сирійської Арабської Республіки Хаж ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.
Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у поясненнях на адміністративний позов.
Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Так, судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки.
Як вбачається з протоколів співбесіди із позивачем, він легально прибув на територію України, залишивши країну громадянської належності добровільно. У 2011, 2012, 2013, 2015 роках безперешкодно повертався до Сирії, де перебував у своєму селі та у м. Аріха.
У 2016 році позивач востаннє перетнув кордон України та особисто звернувся до посольства Сирії в Україні де отримав новий національний паспорт.
За статусом біженця заявник вперше звернувся до УДМС України в Сумській області 30.01.2017.
За результатами розгляду заяви ДМС України 14.06.2017 року прийнято рішення №240-17 про відмову у у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач оскаржив вказане рішення до Сумського окружного адміністративного суду, який постановою від 26.10.2017 року по справі № 818/1055/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017, відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
11.06.2020 року позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС України в Полтавській області.
До заяви надав анульований паспорт громадянина Сирії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий Сирією 05.07.2010, зі строком дії до 03.07.2016, анульований паспорт громадянина Сирії для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , виданий Посольством Сирії в Україні 29.06.2016 зі строком дії до 28.06.2018, та паспорт громадянина Сирії для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , виданий Посольством Сирії в Україні 31.07.2018 зі строком дії до 30.07.2020.
За результатами розгляду вказаної заяви позивача, враховуючи отриману під час співбесіди інформацію, що підтверджується протоколами співбесіди, враховуючи інформації по країні походження та інших матеріалів УДМС в Полтавській області складено висновок по справі №2020PL0007/441055 від 21.08.2020 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки Хаж ОСОБА_2 .
На підставі вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок УДМС в Полтавській області, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.09.2020 №391-20.
02.11.2020 позивач отримав повідомлення від Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області від 23.10.2020 №18 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 №391-20.
Не погоджуючись з правомірністю прийнятого спірного рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.
Таким чином, обов`язок доказування наявності фактів переслідувань покладається на заявника. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.
Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі №440/134/19 та від 21 листопада 2019 року у справі №816/2279/17, які враховуються судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.
Судом встановлено, що у своїй заяві ОСОБА_1 повідомляв про побоюваннями повертатися до країни свого походження - Сирії через збройний конфлікт, який триває в Сирії на сьогоднішній день, зокрема в регіоні, де він проживав до виїзду в Україну та, де на сьогоднішній день проживають його рідні і близькі (м.Аріка, провінція Ідліб). Заявник стверджує, що на сьогоднішній день там ведуться бойові дії, територію, де він проживав контролюють бойовики ісламського радикального угрупування «Джабхит Аль Нусра», які можуть його примусити до служби в їх лавах та приймати участь у бойових діях
Під час розгляду звернення позивача відповідачем було досліджено актуальну та релевантну інформацію по країні його походження та встановлено, що сьогодні склалася зовсім інша ситуація в Сирії ніж декілька років тому. Уряд країни повернув контроль над більшою частиною території країни, озброєна опозиція позбавлена можливості вести активні бойові дії. Сирія перебуває на шляху політичного врегулювання конфлікту за участі міжнародного співтовариства.
Згідно письмових пояснень УДМСУ в Полтавській області позивач ніколи не був членом жодних організацій чи політичних партій, він цікавиться інформацією про те, що відбувається в Сирії не з політичних переконань, а щоб мати можливість дізнатися про долю своїх рідних. Територія, на якій розташоване село с. Кавар Надж, провінція Ідліб, в якому проживає родина позивача, не контролюється терористичним угрупуванням "Ісламська Держава". Це підтверджується інформацією по країні походження, згідно якої члени ІД контролювали території в провінціях Ракка, Дейр-ез-Зор, Хасаке, Алеппо, Хама та Хомс та на даний час терористи зазнали значних втрат своїх позицій. З аналізу інформації з відкритих джерел вбачається, що ситуація в провінції Ідліб влітку 2015 року була більш напруженою в порівнянні з часом розгляду заяви.
Позивач у 2010 році, безперешкодно, у тому числі з боку військового комісаріату, залишив територію Сирії та прибув в Україну з метою у вищому навчальному закладі та мав всі дозволи з боку державних органів для виїзду з країни.
Згідно відміток в паспорті позивач в період з 2010 по 2015 включно неодноразово виїжджав до Сирії з України.
У подальшому в 2016 році позивач приїхав до України та також безперешкодно перетнув кордон та залишив територію Сирії.
Враховуюче викладене, а також той факт, що безпекова, гуманітарна та соціально-економічна ситуація в Сирії змінилася на краще, побоювання позивача бути призваним до служби в урядовій армії у зв`язку із тим, що на території Сирії йде війна, є сумнівними і носять суб`єктивний характер.
Наявність ризику призову або покарання за ухилення від несення служби є лише припущенням позивача.
Також позивачем не було надано доказів наявності реальних підстав для побоювань його особистого переслідування чи переслідування його родичів.
Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Позивач під час співбесіди повідомив, що в Україну прибув для навчання у Луганському національному аграрному університеті.
Враховуючи наведені норми законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС України факти про країну походження позивача, суд не знаходить підстав, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Також в ході судового розгляду справи представником третьої особи було зазначено, що громадянин Сирійської Арабської республіки Хаж ОСОБА_2 не має наміру легалізувати своє перебування на території України, оскільки за інформацією Львівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, позивач, діючи в складі групи осіб вчинив поза межами пунктів пропуску перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, 05.03.2021 був затриманий представниками Прикордонної варти Республіка Польща, а 06.03.2021 переданий на територію України на підставі ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством "Про реадмісію осіб".
Таким чином, на підставі викладеного та у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідачем було правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Сирійської Арабської республіки Хаж ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд вважає, що рішення ДМС України від 25.09.2020 року № 391-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним.
У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.ст.8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом частин 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи усі вищенаведені обставини справи, завдання та принципи адміністративного судочинства, суд вважає, що у відповідача при прийняті відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту були достатні підстави для прийняття оскаржуваної відмови за результатами розгляду особової справи позивача та відповідач діяв в межах повноважень, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" а саме: передбачених пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону, тому позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 63, м. Полтава, 36039, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 12 квітня 2021 року.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва