Справа № 120/878/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 р. Справа № 120/878/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

04.02.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 08.02.2019 по 21.01.2021 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 08.02.2019 по 21.01.2021, з урахуванням середньоденного розміру грошового забезпечення позивача, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100). .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО НГ України від 08.02.2019 № 7о/с позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту), а наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.02.2019 № 36 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.02.2019. Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Відтак за захистом своїх прав позивач звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2020 у справі № 120/5536/20-а визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

На виконання зазначеного рішення 21.01.2021 відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 13699,68 грн.

У зв`язку з цим позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо нездійснення з ним повного розрахунку при звільненні з військової служби та вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.02.2019 по 21.01.2021, з урахуванням середньоденного розміру грошового забезпечення позивача, розрахованого відповідно до Порядку № 100.

Ухвалою суду від 09.02.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.02.2021 від позивача надійшло клопотання про надання додаткових доказів копії листа відповідача від 09.02.2021 за № 50/08/33-Т-249.

22.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

Як зазначає відповідач, надавши згоду на звільнення з військової служби, позивач погодився з тим, що належні йому виплати можуть бути проведені після виключення зі списків особового складу військової частини. Тому, на думку відповідача, позивач безпідставно вимагає компенсацію за час затримки розрахунку, оскільки з можливою затримкою у виплатах він погодився, особисто подавши рапорт на звільнення.

Крім того, відповідач звертає увагу, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати з трудовими відносинами. Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Також відповідач вказує на те, що механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України регламентуються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260. Водночас Порядком № 260 не передбачено виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні військовослужбовця.

Відповідач вважає, що грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців у відповідності до статті 9 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей", відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та ст. 116, 117 КЗпП України.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), відповідач також наголошує на відсутності обґрунтованих підстав стверджувати про те, що положення статті 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

На виконання вимог ухвали суду від 09.02.2021 разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав довідку про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача.

01.03.2021 до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, яка обґрунтовується тим, що позивач отримав відзив та довідку про доходи за останні два місяці служби, що передували його звільненню. З вказаної довідки позивач дізнався розмір свого грошового забезпечення за два місяці перед звільненням, а тому здійснив розрахунок середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Відтак позивач уточнює (змінює) позовні вимоги та просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.02.2019 по 21.01.2021 в розмірі 295923,52 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 08.02.2019 по 21.01.2021 в розмірі 295923,52 грн.

Ухвалою суду від 17.03.2021 вказану заяву позивача про уточнення (зміну) позовних вимог прийнято до розгляду.

Інших заяв по суті від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Оцінивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , був кулеметником 2-го відділення 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО НГ України від 08.02.2019 № 7о/с позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.02.2019 № 36 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.02.2019.

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2020 у справі № 120/5536/20-а визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

21.01.2021 на виконання вказаного рішення суду відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 13699,68 грн.

02.02.2021 позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив видати довідку про середньомісячний розмір його грошового забезпечення.

Листом від 09.02.2021 за № 50/08/33-Т-249 відповідач відмовив у видачі такої довідки. Свою відмову військова частина мотивувала тим, що постанова Кабінету Міністрів № 704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" не передбачає розрахунку середнього заробітку для військовослужбовців.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 08.02.2019 по 21.01.2021, звернувся до суду з цим позовом.

Водночас, як з`ясовано судом на підставі даних автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду", ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі № 120/162/21-а відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11.02.2016 по 01.03.2018 та зобов`язання здійснити виплату індексації грошового забезпечення за вказаний період.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-ХІІ та іншими спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Водночас такий порядок встановлений КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17, постанова від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В силу положень ч. 1-2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення, а у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні та при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України положення спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд вважає можливим застосування положень статей 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з служби в поліції.

Як вже зазначалось, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Так, Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

В силу вимог пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З матеріалів справи видно, що остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової частини не відбулося, що стало причиною виникнення спору між сторонами у справі 120/5536/20-а.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.12.2020 у справі № 120/5536/20-а визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання цього рішення 21.01.2021 відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 13699,68 грн.

За таких обставин позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок при звільнені з військової служби проведено з ним лише 21.01.2021, відповідно у нього виникло право на отримання середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку за період з 08.02.2019 по 21.01.2021.

Втім, з вказаними доводами позивача суд погодитись не може та зазначає, що на даний час відсутні підстави дійти висновку щодо наявності факту повного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової частини НОМЕР_1 , як обов`язкової умови для вирішення судом питання про стягнення середнього заробітку відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Так, в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа № 120/162/21-а за позовом ОСОБА_1 про оскарження бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за час військової служби з 11.02.2016 до 01.03.2018.

Наведене свідчить про те, що між сторонами тривають спори, пов`язані з виплатою позивачу грошового забезпечення за час військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Отже, посилання позивача на проведення з ним 21.01.2021 остаточного розрахунку при звільненні є помилковими та судом до уваги не беруться.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду при вирішенні справи № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 в справі № 400/3151/19).

Відтак лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Окрім того, суд враховує, що на необхідності проведення остаточного розрахунку як обов`язкової підстави для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні також звернуто увагу у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012. Так, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (пункт 2.2 вказаного Рішення).

Таким чином, оскільки у правовідносинах між сторонами існує невирішений судом спір щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення за час військової служби, що спростовує факт наявності остаточного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передчасними і такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому суд враховує висновки, наведені у багатьох рішеннях Сьомого апеляційного адміністративного суду, зокрема у постановах від 12.03.2020 у справі № 240/10057/19, від 20.03.2020 у справі № 240/12477/19, від 02.04.2020 у справі № 240/12037/19, від 11.12.2020 у справі № 120/2885/20-а, від 22.12.2020 у справі № 120/861/20-а та інших.

Крім того, при вирішенні справи суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, сформовану у постановах від 18.06.2019 у справі № 808/307/17, від 09.10.2019 у справі № 805/1917/17-а, від 22.01.2020 у справі 620/1982/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а будь-яких інших судових витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
2) відповідач: військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (, місцезнаходження: вул. Некрасова, 72, м. Вінниця, 21007).
Повне судове рішення складено 12.04.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович