Справа № 360/1133/21
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

12 квітня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1133/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі відповідач), в якому позивач просив суд:

-стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38522,47 грн (а.с.1-2).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач проходив військову службу в Службі безпеки України з 21.09.2010 по 17.12.2020. Наказом Голови Служби безпеки України від 07.12.2020 №1682-ОС/дск позивача звільнено з військової служби у запас збройних сил України за п.п. «б» п.61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 р. № 1262/2007 (далі - Положення № 1262/2007) та п.п. «а» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Також наказом начальника Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях від 16.12.2020 № 537-ОС/дск позивача виключено зі списків особового складу з 17.12.2020. З 24.03.2020 до 17.03.2020 позивач перебував у розпорядженні начальника Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях за посадою старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу. Позивач зазначив, що відповідачем не здійснено своєчасного розрахунку при звільненні з позивачем. Одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, компенсація за невикористані дні основної та додаткової відпусток виплачені Позивачу 29.01.2021, а компенсація за неотримане речове майно виплачена лише 26.02.2021. Таким чином повний розрахунок відповідач при звільненні позивача здійснив тільки 26.02.2021. Загальний період затримки розрахунку при звільненні склав 71 день (з 18.12.2020 по 26.02.2021). Позивач зазначив, що його середньоденне грошове забезпечення становить 542,57 грн (нараховане грошове забезпечення згідно доданої до позову копії довідки № 78/3/19/Б-8/21/154 від 28.01.2021 за два останні повних місяця у загальній сумі 32012,02 грн (січень 2018 року у сумі 14391,29 грн та лютий 2018 року у сумі 17620,73 грн): 59 днів (31 день січня + 28 днів лютого). Затримка розрахунку при звільненні склала 71 день (з 18.12.2020 по 26.02.2021). Таким чином, на думку позивача, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні становить 38522,47 грн (542,57 грн х 71 день). На підставі викладеного, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав, до канцелярії суду 02.04.2021 надав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.24-31). В обґрунтування відзиву позивач зазначив, що позивач проходив військову службу в органах СБ України. Наказом Служби безпеки України від 7 грудня 2020 року № 1682-ос/дск ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 61 (у запас Збройних сил України), пп «а» п. 2 ч. 5 (у зв`язку із закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». 17 грудня 2020 наказом ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях №573-ос/дск від 16.12.2020 позивача виключено зі списків особового складу. У період з 23.03.2018 по 17.12.2020 позивач не займав жодної посади у Головному управлінні та перебував у розпорядженні начальника Головного управління за пп. «в» п.48 «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України» (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом). Під час перебування у розпорядженні та, відповідно, на момент звільнення позивач не отримував грошове забезпечення у відповідності до вимог Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом СБ України від 23.01.2008 № 35/ДСК, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 30.01.2008 за № 71/14762 (далі - Інструкція - 35/ДСК) та Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом ЦУ СБ України від 10.04.2018 № 515/ДСК, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 25.04.2018 за № 512/31964. Після звільнення позивачу було нараховано та виплачено (з урахуванням податків та зборів): 29.01.2021 - компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, одноразова грошової допомога при звільненні з військової служби у сумі 91031,49, 26.02.2021 - компенсація за неотримане речове майно у сумі 42444,42 грн. Відповідач також зазначив, що позивач надає складений ним розрахунок свого середньоденного грошового забезпечення у розмірі 542,57 грн, який відповідач вважає невірним, оскільки під час розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивач використовував розмір свого грошового забезпечення за січень та лютий 2018 року у сумі відповідно 14391,29 грн та 17 620,73 грн. Зазначені суми дійсно були виплачені позивачу у цей період, однак безпосередньо грошове забезпечення у січні - лютому 2018 року складало відповідно 11747,15 грн та 11747,15 грн. Інші виплачені суми, а саме, перерахунок грошового забезпечення за грудень 2017, винагорода за участь в АТО, не входили до складу щомісячного грошового забезпечення. На підставі викладеного, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 378,94 грн. Відповідач також зазначив, що у даному випадку необхідно застосовувати критерії зменшення розміру компенсації, за його розрахунком найбільший орієнтовний розмір втрат позивача складає: 7100,45 грн (91031,49 х 6 х 1,3: 100), 5 857,35 грн (42 444,62 х 6 х 2,3: 100), а найменший - 3 550,22 грн (91031 х 3% х 1,3 : 100), 2 928,67 грн (42 444,62 х 6 х 2,3: 100) за 43 та 71 день затримки відповідно. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.18-19).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.6,7).

Наказом СБУ в Донецькій та Луганській областях від 16.12.2020 №537-ОС/дск позивача виключено зі списків особового складу, звільнено наказом СБУ від 07.12.2020 №1682-ОС/дск з військової служби за пп. «б» п.61 Положення, підпункту «а» п.2 ч.5 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у запас Збройних Сил України, без права носіння військової форми одягу, з урахуванням часу на здавання посади, з 17 грудня 2020 року (а.с.10).

Згідно довідки відповідача від 28.01.2021 №78/3/19/Б-8/21/154 судом встановлено, що позивачу одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби нарахована в сумі 44752,50 грн, компенсація за невикористані дні основної відпустки в кількості 92 календарних дня нарахована в сумі 27069,16 грн, та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних дня в сумі 20596,10 грн. Вказані виплати заплановано на січень 2021 року. Рапорт ОСОБА_1 про виплату йому підйомної допомоги при переміщенні до Лисичанського МРВ до фінансового відділу управління не надходив, у зв`язку з чим вказані виплати йому не здійснювались (а.с.13).

За неотримане речове майно звільненому військовослужбовцю ОСОБА_1 нарахована виплата згідно довідки від 16.12.2020 №13 у сумі 45046,99 грн з урахуванням суми військового збору, з метою виплати вищезазначеної суми надіслано лист до ФЕУ СБ України (а.с.14).

З виписки по картковому рахунку вбачається, що 29.01.2021 позивачу зараховано одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, компенсація за невикористані дні основної та додаткової відпустки та 26.02.2021 компенсація за неотримане речове майно (а.с.15,16).

З довідки 3 управління (з дислокації у м.Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 30.03.2021 вбачається, що грошове забезпечення ОСОБА_1 з 23.03.2018 не нараховувалось та не виплачувалось на підставі вимог п.п.3.21 та п.п.3.5.1 наказу Служби безпеки України від 23.01.2008 №35/ДСК «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців СБУ», у зв`язку із перебуванням у розпорядженні за п. «в» ст.48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262 (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи ухвали вироку судом) та застосування до військовослужбовця запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.36).

Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38522,47 грн, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наказом від 14 жовтня 2008 року № 772 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі - Інструкція № 772).

Згідно з пунктом 1.1. Інструкції № 772, ця Інструкція визначає механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

Відповідно до розділу IX Інструкції № 772 порядок роботи з військовослужбовцями, присвоєння їм військових звань, призначення на посади, атестування, надання відпусток та звільнення з військової служби у особливий період, встановлений розділом X Положення й іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на особливий період.

Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 затверджено Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі - Положення № 1262/2007), яким визначано порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період (пункт 1).

У рік звільнення зазначених в абзацах другому та третьому цього пункту військовослужбовців Служби безпеки України зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям, які мають дітей (абз. 4 пункт 56 Положення № 1262/2007).

Пунктом 87 Положення № 1262/2007 встановлено, що військовослужбовці Служби безпеки України проходять військову службу в особливий період з урахуванням особливостей, передбачених цим Положенням та іншими відповідними нормативно-правовими актами.

Підпунктом «б» пункту 88 Положення № 1262/2007 передбачено, що усі відпустки, за винятком відпусток, що можуть надаватися військовослужбовцям відповідно до пункту 88-4 цього Положення, припиняються, а військовослужбовці Служби безпеки України, які перебувають у відпустках, зобов`язані негайно повернутися до місця служби або до найближчого підрозділу (органу, закладу, установи).

Пунктом 88-4 Положення № 1262/2007, передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені абзацами першим та другим цього пункту, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 54 цього Положення, за кожний повний місяць служби у році звільнення. Якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну відпустку, проводиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному законодавством.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 7 розділу І Порядку № 260 серед іншого визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1 розділу ХХХІ Порядку № 260 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, грошове забезпечення виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З системного аналізу вищевикладеного слідує, що грошове забезпечення позивача, у тому числі й одноразові додаткові види грошового забезпечення (грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, грошова компенсація за недоотримане речове майно, грошова допомога при звільненні), мало бути виплачено позивачу у день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17 грудня 2020 року.

Таким чином, грошове забезпечення у повному обсязі мало бути виплачено позивачу по 17 грудня 2020 року включно.

Як вже було встановлено судом раніше, вказані вище види грошового забезпечення були виплачені позивачу після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу.

Таким чином відповідачем не здійснено своєчасного розрахунку при звільненні позивача.

Слід зазначити, що жоден із вказаних нормативно-правових актів не врегульовує питання щодо відповідальності Служби безпеки України за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, стаття 116 та 117.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Так, згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними працівникові при звільненні сум» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 сформулював правовий висновок згідно, якого не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, однак жодного разу не знаходило підстав для такого відступу (справи №821/1083/17, № 810/451/17).

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даної справи.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на те, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні грошової компенсації по вказаним вище видам грошового забезпечення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі №802/1052/17-а, за відсутності іншого законодавства розрахунок розміру середнього заробітку слід проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 вказаної постанови установлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується і в інших (не передбачених пунктом 1) випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 7 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої Наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10 квітня 2018 року № 515/ДСК визначено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів в місяці, за який здійснюється виплата.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач отримував не заробітну плату, а саме грошове забезпечення, а грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України розраховується за календарні дні, а не робочі, а також те, що пункт 8 Порядку № 100 передбачає використання як робочих, так і календарних днів при розрахунку виплат, що проводяться виходячи із середньої заробітної плати, у зв`язку з цим суд дійшов висновку про обрахування періоду затримки розрахунку саме в календарних днях.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи остаточний розрахунок по останньому виду грошового забезпечення - компенсація за неотримане речове майно здійснено з позивачем 26.02.2021.

Затримка склала календарний період з 18.12.2020 по 26.02.2021, що становить 71 календарних днів.

Згідно довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях 3 управління від 30.03.2021 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 378,94 грн (а.с.36).

Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 26904,74 грн (378,94 грн х 71 днів).

Проте, суд вважає за необхідне вказати на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього грошового забезпечення позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім грошовим забезпеченням працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Суд не вважає справедливою та співмірною вимогу про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, що була заявлена у позовній заяві.

Виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги формулювання назви компенсаційної виплати, вказаної у КЗпП України, принципів законності та справедливості, принципу співмірності, а також того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, суд вважає, що справедливим та співмірним буде задоволення вимог позивача шляхом стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку з 18.12.2020 по 26.02.2021 в сумі 3000 грн, яка буде співмірною відносно розміру суми компенсації за не отримані своєчасно види грошового забезпечення.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, у зв`язку з чим позов слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

При зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 09.03.2021 №54601 (а.с.3).

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки, хоча суд і дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та зменшив розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільнення позивача зі служби, однак, судом встановлено, що даний спір виник саме через винні дії відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (місце знаходження: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, ідентифікаційний код 20001504) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (місце знаходження: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, ідентифікаційний код 20001504) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Суддя Н.М. Басова