Справа № 160/5239/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

12 квітня 2021 р. Справа № 160/5239/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова В.С., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) до управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (вул. Січеславська Набережна, 29А, м. Дніпро, ), треті особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , код РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання незаконним та скасування наказу №48/СК від 17.12.2020 р., -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради в якій позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №48/СК від 17.12.2020 року, виданий управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про скасування декларації ДП 72.

Вирішуючи питання відкриття провадження у справі суд враховує, що згідно з частиною першою статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктами 18, 19 частини 1 статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Судом встановлено, що позивач оскаржує наказ №48/СК від 17.12.2020 року, виданий управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про скасування декларації ДП 72. В обґрунтування позову зазначено, що згідно Свідоцтва про право власності від 09.01.2016 р. та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 58/100 житлового будинку, що складається з: поз. 1-1 - 1-10 в житловому будинку літ. Е-2 кв.1, площею 107,2 кв.м., гараж літ. Ж, сарай літ. К, альтанка літ. И, навіс літ. З, споруди №1-6, 14 споруд 7, 12, 1, розташований: АДРЕСА_3 . Згідно договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 14400, виданий 12.12.2007р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М., ОСОБА_2 належить 1/2 частка земельної ділянки, загальною площею 0,0629 га, кадастровий номер :03:128:0012, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

На даний час, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа № 201/2503/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (ухвала про відкриття провадження від 18.03.2020 року, суддя ОСОБА_4 ). Предметом спору в даній справі є частина житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до поданої позовної заяви, зазначено, що під час шлюбу між позивачем та ОСОБА_2 , був створений об`єкт нерухомості через перебудову старого об`єкту нерухомості - домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_3 . Площа житлового будинку за час шлюбу істотно збільшилась, в зв`язку з добудовою та житловий будинок був зареєстрований у 2016 р. на титульного власника - ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 від 09.01.2016 року, виданого державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції. Право власності на 58/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_3 за громадянином ОСОБА_2 , було зареєстроване в реєстрі речових прав за № 12904056 від 16.12.2015 року.

В ході розгляду цивільної справи про розподіл майна подружжя для визначення можливих варіантів поділу житлового будинку, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду від 12 жовтня 2020 року було призначено судову будівельно - технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено ряд питань та проведення якої було доручено судовому експерту Дніпропетровського науково дослідного інституту судових експертиз.

25 лютого 2021 року позивач дізналась про те, що 23 грудня 2020 року декларація про готовність об`єкту нерухомого майна ДП 72, на підставі якої було видане свідоцтво про право власності від 09.01.2016 року скасована/анульована на підставі заяви зацікавленої особи від 23.12.2020 року. Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, від 01.03.2021 року позивачу стало відомо, що станом на 18 лютого 2021 року право власності на 58/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_3 за громадянином ОСОБА_2 не зареєстроване.

Позивач зазначає, що з цього ж витягу слідує, що право власності ОСОБА_2 на житловий будинок припинено на підставі наказу (копії) серія та номер 48/СК від 17.12.2020 року Управлінням державного архітектурно - будівельного контролю Дніпропетровської міської ради. Відомості внесено до реєстру 18.02.2021 року державним реєстратором Юр`ївської районної держаної адміністрації Рижковою Вікторією Василівною, індексний номер рішення 56686711.

Тобто, звернення до суду з даним позовом обумовлено необхідністю захисту цивільного права щодо права власності на житловий будинок.

Відповідно до статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виходячи із системного аналізу положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України та статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної (юридичної) особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного законодавства.

Під час визначення предметної юрисдикції слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (органів місцевого самоврядування).

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом щодо захисту його права у сфері цивільних відносин, що означає, що спірні правовідносини виникли поза межами публічно-правових відносин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у спірному випадку позивач прагне захистити право цивільне, а саме право власності на житловий будинок.

Вимоги стосовно правомірності скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації є похідними і можуть бути розглянуті при вирішенні судом питання щодо визначення права власності на житловий будинок в цивільному судочинстві.

Відтак, цей спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що спір про правомірність реєстрації декларації та скасування декларації про початок виконання будівельних робіт, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.02.2020 року у справі №826/14686/16.

Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 30.05.2017 року у справі № 826/11997/15, вже була висловлена правова позиція стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин, а саме правовідносин стосовно визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 815/2965/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 815/4789/16 та від 16 жовтня 2019 року у справі № 821/828/16, а також у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 820/6188/16, від 29 серпня 2019 року у справі № 826/24996/15 та від 26 вересня 2019 року у справі № 822/5814/15.

Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 17 грудня 2019 року у справі № 826/14686/16 зазначила, що існує практика Великої Палати Верховного Суду у спорах, де позивач - фізична чи юридична особа оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень у сфері містобудівної діяльності, прийняте стосовно іншої особи, з підстав, зокрема, порушення своїх речових прав та/або інтересів. Зокрема, правова позиція про те, що ці спори залежно від суб`єктного складу підлягають розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 815/1568/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 804/3091/18, від 16 жовтня 2019 року у справі № 821/828/16 та інших.

Тому суд зважає, що спір у дійсності не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку владного суб`єкта, а стосується захисту його приватних інтересів, у зв`язку з чим не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із відносин, пов`язаних з реалізацією права власності на житловий будинок. І лиш та обставина, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Такий висновок суду відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.08.2019 року у справі №200/16168/17 (провадження №2-а/200/1168/17).

Відтак, беручи до уваги наведене, а також те, що даний спір не є публічно-правовим у розумінні приписів КАС України, оскільки стосується правовідносин власності та цивільного права позивача, що свідчить про наявність між сторонами відносин, зокрема, приватноправового характеру, вказане, відповідно унеможливлює вирішення даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви (ч. 2 ст. 170 КАС України).

Частиною 6 ст. 170 КАС України визначено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Суд роз`яснює, що з відповідними позовними вимогами позивач має звернутись до місцевого суду в порядку цивільного судочинства, територіальна юрисдикція якого поширюється на Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (вул. Січеславська Набережна, 29А, м. Дніпро, ), треті особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , код РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання незаконним та скасування наказу №48/СК від 17.12.2020 р.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної позовної заяви віднесено до повноважень місцевого суду в порядку цивільного судочинства, територіальна юрисдикція якого поширюється на Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради.

Позовну заяву з усіма доданими до неї документами повернути позивачеві.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова