Справа № 140/869/21
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2021-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

09 квітня 2021 року ЛуцькСправа № 140/869/21
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та заяву відповідача про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач) про визнання протиправними дій щодо невиплати в день виключення із списків особового складу військової частини грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно; зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 внести зміни в наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2020 року № 262, щодо виплати позивачу грошової компенсації за недоотримане речове майно в розмірі 48380,66 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів; стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошової компенсації за недоотримане речове майно в розмірі 48380,66 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та на підставі пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частин п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.02.2021 року на адресу суду надійшло клопотання від відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України. В обґрунтування клопотання зазначає, що наказом від 16.12.2020 року № 262 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Дані щодо грошової компенсації за неотримане речове майно вказаний наказ не містить, що свідчить про обізнаність позивача щодо неотримання вказаної грошової компенсації. Відтак вважає, що строк звернення до суду з даним позовом розпочався 17.12.2020 та закінчився 16.01.2021, проте до суду позивач звернувся 28.01.2021, тобто після закінчення місячного строку звернення до суду.

22.02.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначає, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 05.07.1999 року по 16.12.2020 року та довідку про вартість речового майна отримав не за весь період служби, а лише з 2004 року. Оскільки в день звільнення йому не було надано повної інформації щодо вартості виданого речового майна, тому 28.12.2020 року звернувся до військової частини із проханням видати оновлену довідку про вартість речового майна, що належало до видачі з початку виникнення права на таке отримання, а саме з 05.07.1999 року та до звільнення, а також 28.12.2020 подав командиру частини заяву з проханням ознайомитися з арматурною карткою військовослужбовця.

25.01.2021 отримав відповідь на його звернення щодо видачі оновленої довідки про вартість речового майна, у якій було повідомлено, що довідка № 49 від 02.12.2020 року про вартість речового майна видана відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 178. Відтак, зазначає, що отримавши зазначену відповідь 25.01.2021 року він звернувся з даним позовом до суду.

З наведених підстав вважає, що пропустив строк звернення до суду з даним позовом з поважних причин та просить його поновити.

Суд, розглянувши заявлені клопотання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з частинами першою, п`ятою 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду даної справи є визнання протиправними дій щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 05.07.1999 року був зарахований на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.12.2020 року №262 прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 16.12.2020 року.

02.12.2020 року ОСОБА_1 видано довідку № 49 про вартість речового майна, що належить до видачі на суму 48380,66 грн. з 2004 року.

Позивач звернувся до суду з адміністративним даним позовом 25.01.2021 року (дата штемпеля вхідної кореспонденції Волинського окружного адміністративного суду), тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Згідно з статтею 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Процесуальний закон пов`язує строк звернення до суду із тим, коли саме особі стало відомо про порушення його прав, свобод та інтересів.

Суд звертає увагу на те, що поважними причинами пропуску строку на звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Позивач як на поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом вказує на те, що в день виключення зі списків особового складу 16.12.2020 року йому не було надано повної інформації щодо виданого речового майна, яку би він повинен був використати для звернення до суду, а таку інформацію за його звернення надано лише листом від 25.01.2021.

На думку суду, такі твердження заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи слідує, що довідка № 49 про вартість речового майна, що належить до видачі на суму 48380,66 грн. видана ОСОБА_1 з 2004 року, тобто не за весь період проходження військової служби.

В той же час, листом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.01.2021 на звернення позивача від 30.12.2020 повідомлено, що така довідка видана відповідно до вимог пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

У зв`язку із відсутністю належних доказів, позивач був позбавлений можливості вчасно оскаржити до суду дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Вказане свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 виявив належну зацікавленість та вчиняв активні дії з метою отримання доказів щодо невиплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно та зібравши відповідні докази, 25.01.2021 подав до суду вказаний позов.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року).

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, зазначені рішення Європейського суду свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку, що причини пропуску строку звернення до адміністративного суду є поважними, та вважає за необхідне задовольнити клопотання позивача та поновити строк звернення до адміністративного суду із даним позовом. В свою чергу в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 122, 243, 248, 256, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду відмовити.

Клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та поновити вказаний строк.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя А.Я. Ксензюк