Справа № 320/12422/20
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 квітня 2021 року справа №320/12422/20
Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить суд:

- визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за період проходження ним служби йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, у зв`язку з чим після звільнення він звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату індексації грошового забезпечення. Однак, відповідач відмовив йому у виплаті індексації грошового забезпечення за цей період через недостатнє фінансування, що стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за відповідний період та стверджує, що обмежене фінансування військової частини НОМЕР_1 жодним чином не впливає на його право отримати виплату індексації грошового забезпечення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що проведення індексації грошових виплат населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Однак, фактично виділенні у 2016-2017 роках військовій частині НОМЕР_1 грошові кошти були спрямовані виключно на виплату грошового забезпечення, а індексація грошового забезпечення не була забезпечена фінансовим ресурсом.

Таким чином, відповідач вважає, що діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом та прийнятим на його виконання Порядком.

Від позивача 12.02.2021 до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, однак така заява не може бути врахована судом під час розгляду справи, оскільки позивачем не надано доказів направлення копії такої заяви відповідачеві.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Старший прапорщик ОСОБА_2 , з березня 1998 року по січень 2018 року проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на посаді головного старшини військової частини НОМЕР_1 .

В жовтні 2020 року від військовослужбовців іншої військової частини позивач дізнався, що на протязі 2016 - 2018 років, йому не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 . Для з`ясування фактичної суми невиплачених коштів та причин невиплати індексації, під час служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивачем 13 жовтня 2020 року було направлено листа до командира військової частини НОМЕР_1 .

На цей письмовий запит до командира військової частини НОМЕР_1 була надана відповідь (лист командира військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2020 №1/1/60/683), про те, що у період з січня 2016 року по січень 2018 року виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України не проводились у зв`язку з відсутністю фінансування на вказані цілі, тому позивачу індексація не виплачувалася. В листі командира військової частини НОМЕР_1 не вказаний базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення. При цьому, сума належної позивачу виплати індексації у листі від 19.11.2020 №1/1/60/683 не повідомлялась, а була надана довідка про грошове забезпечення від 19.11.2020 №1/1/60/683а за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 включно, з відображенням усіх складових грошового забезпечення помісячно із зазначенням інформації про виплачені суми, при цьому у довідці вказано про відсутність виплат індексації грошового забезпечення, у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до отриманої довідки встановлено, що позивачу фактично не виплачувалась індексація грошового забезпечення на протязі 24 місяців (з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР (зі змінами) «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею» також, цією ж статтею передбачено право на «заробітну плату, не нижчу від визначеної законом». При цьому, встановлено, що «право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом».

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232- XII (зі змінами) «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України її незалежності та територіальної цілісності.

При цьому, статтею 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII (зі змінами) «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) гарантовано, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантії цих прав і свобод закріплені в Конституції України та законах України з урахуванням особливостей встановлених цим та іншими законами (стаття 1 -2 Закону № 2011 -XII).

Ніхто не в праві обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011- XII).

Держава гарантує військовослужбовцям достатні матеріальне грошова та інші види забезпечення в обсязі що відповідає умовам Військової служби стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (стаття 9-1 Закону №2011-XII).

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (стаття 9- 3 Закону №2011-XII).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України гарантуються Законом України від 03.07.1991 № 1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-ХІІ, визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян одержання ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі - оплата праці (грошове забезпечення).

Нормою Закону № 1282-ХІІ встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (стаття 2 Закону № 1282-ХІІ).

Відповідно до статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

При цьому, у статті 5 Закону № 1282-ХІІ зазначається, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацію здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацію за рахунок власних коштів чи коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій, щодо оплати праці.

Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляції) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форм власності та виду юридичної особи.

Оскільки військова частина НОМЕР_1 повністю фінансувалась з Державного бюджету України, саме він є джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовців та проведення індексації.

Відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України фінансування видатків військової частини НОМЕР_1 на її утримання і виконання функцій здійснюється по кодах бюджетної кваліфікації згідно кошторису, який є основним плановим документом установи і який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяги і спрямування коштів відповідно до бюджетних призначень. За таких обставин військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом.

Відповідно до пункту 1.8. Порядку виплати грошової забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини (установи) на грошове забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 6 наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» та пунктом десятим наказу Міністра оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» визначено, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється відповідно до вимог законодавства України. Відтак, у кошторисах військових частин (установ) у 2016, 2017, 2018 роках повинні бути заплановані асигнування на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців.

Окрім того Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» та від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлене у залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу, як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положенням частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати.

В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначається найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. При цьому суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінюючи спірні дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, слід виходити з критеріїв, встановлених частиною 2 статті 2 КАС України, до яких, зокрема, відноситься вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права свободи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, при цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.