Справа № 360/989/21
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

08 квітня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/989/21

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Смішливої Т.В.,

за участю

секретаря судового засідання - Чепурової К.В.,

позивача - не з`явився,

представника відповідача - Лисянської Т.М., довіреність від 04.01.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

02.03.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Рубіжанської міської ради Луганської області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати противоправним та скасувати рішення Рубіжанської міської ради Луганської області № 115/48 від 26.08.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Рубіжанську міську раду Луганської області повторно розглянути на найближчому пленарному засіданні заяву ОСОБА_1 від 22.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,003 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та буде використовуватись для відведення у приватну власність для будівництва індивідуального гаражу, код В.02.05;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рубіжанської міської ради Луганської області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.04.2020 звернувся до відповідача з заявою б/н про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,003 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та буде використовуватись для відведення у приватну власність для будівництва індивідуального гаражу, код В.02.05 з додатками, а саме: копією паспорту та ідентифікаційного коду, графічним матеріалом з бажаним місцем розташування земельної ділянки.

У січні 2021 року у своєму почтову ящику позивач знайшов конверт з рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області № 115/48 від 26.08.2020, яким відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, попередньою площею 0,0030 га із земель комунальної власності (категорія земель: землі житлової та громадської забудови) з метою надання у власність, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального гаражу.

З посиланням на положення Конституції України та Земельного кодексу України, позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскаржуване рішення, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач позов не визнав, про що 31.03.2021 до суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 93-99).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що 22.04.2020 до Рубіжанської міської ради звернувся позивач із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,003 га в районі будинку АДРЕСА_1 , з метою передачі у власність для будівництва індивідуального гаражу.

Управлінням землеустрою архітектури та містобудування Рубіжанської міської ради розроблено проект рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 », який 24.04.2020 розміщено на офіційному веб - сайті Рубіжанської міської ради в розділі проекти рішень Рубіжанської міської ради.

Вказаний проект рішення погоджено юридичним відділом 17.08.2020 без зауважень у редакції, що розміщена на сайті, однак, 19.08.2020 депутатською комісією з питань житлово - комунального господарства, комунальної власності, містобудування та земельних відносин Рубіжанської міської ради 7-го скликання прийнято рішення про винесення питання на сесію з відмовою. При цьому причина відмови у протоколі вказана не була.

На засіданні 115 сесії Рубіжанської міської ради 7-го скликання прийнято рішення №115/48 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 » з відмовою. Підставою для прийняття такого рішення стала службова записка начальника управління землеустрою архітектури та містобудування Дугіна Е.В. від 17.08.2020 № 251.

Відповідно до вказаної службової записки на підставі рішення Рубіжанської міської ради № 55/49 від 24.09.2015 гаражному кооперативу «Східний», який знаходиться за адресою: м. Рубіжне, будівельний квартал № 87, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі в оренду. Також у службовій записці зазначено, що ГК «Східний» вже розробив проект землеустрою, який на даний момент знаходиться в Рубіжанській міській раді на погодженні суміжних землекористувачів. Саме це і стало підставою для відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Проаналізувавши перелічені обставини Рубіжанська міська рада 8-го скликання дійшла висновку, що рішення № 115/48 від 26.08.2020 прийнято невмотивовано, і що саме стало причиною для відмови у наданні дозволу, з матеріалів та рішення не зрозуміло.

З метою врегулювання вказаного питання, приведення рішення Рубіжанської міської ради у відповідність до діючого законодавства, та поновлення порушеного права позивача, Рубіжанська міська рада 8-го скликання розробила проект рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та скасування рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.08.2020 № 115/48», який 17.03.2021 опубліковано на сайті Рубіжанської міської ради в розділі «проекти рішень».

Відповідно до розпорядження міського голови № 52 від 25.03.2021 «Про порядок денний дев`ятого пленарного засідання чергової шостої сесії Рубіжанської міської ради» вказане питання включено до порядку денного сесії Рубіжанської міської ради (№ 382).

З урахуванням викладеного, відповідач просить закрити провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Ухвалою суду від 09.03.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 20-21).

Ухвалою суду від 23.03.2021 у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та виклик свідків відмовлено; вирішено подальший розгляд адміністративної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (арк. спр. 89-90).

Позивач у судове засідання, призначене на 09.04.2021, не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив суду.

Вислухавши позицію представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), 22.04.2020 звернувся до відповідача із заявою від 22.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,003 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та буде використовуватись для відведення у приватну власність для будівництва індивідуального гаражу, код В.02.05 з додатками, а саме: копією паспорту та ідентифікаційного коду, графічним матеріалом з бажаним місцем розташування земельної ділянки (арк. спр. 7-11, 45-54).

24.04.2020 на сайті Рубіжанської міської ради розміщено проект рішення «Про падання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 » (арк. спр. 41).

Зі змісту проекту рішення вбачається, що Рубіжанська міська рада вирішила надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до пояснювальної записки начальника управління землеустрою, архітектури та містобудування Е. Дугіна № 251 від 17.08.2020 надання дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою не суперечить чинному законодавству (арк. спр. 43).

При цьому, у вказаній записці є посилання про те, що земельна ділянка щодо якої подано заяву ОСОБА_1 входить до земельної ділянки, на якій розміщено гаражний кооператив «Східний».

Так, 14.07.2015 до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки звернулось Гаражне товариство «Східний» (арк. спр. 103).

Рішенням 55 сесії Рубіжанської міської ради 6-го скликання № 55/49 надано гаражному кооперативу «Східний» дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9308 га із земель комунальної власності з метою надання в оренду, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , для розміщення існуючих гаражів (арк. спр. 102).

Згідно з протоколом № 148 постійна комісія міської ради рекомендувала відмовити у задоволенні заяви та рішенням № 115/48 від 26.08.2020 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою (арк. спр. 55-59).

Відповідно до протоколу 115 сесії Рубіжанської міської ради від 26.08.2020 вирішено надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (48 питання порядку денного) (арк. спр. 60-87).

Рішенням 115 сесії Рубіжанської міської ради 7-го скликання № 115/48 від 26.08.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 » відмовлено у наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, попередньою площею 0,0030 га із земель комунальної власності (категорія земель: землі житлової та громадської забудови) з метою надання у власність, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального гаражу (арк. спр. 12, 42).

Згідно з інформацією Рубіжанської міської ради станом на 26.03.2021 спірна земельна ділянка гаражному кооперативу «Східний» не надавалась (арк. спр. 121-122).

17.03.2021 на сайті Рубіжанської міської ради розміщено проект рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та скасування рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.08.2020 № 115/48» (арк. спр. 101).

Рішенням 6 сесії Рубіжанської міської ради 8-го скликання № 6/382 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та скасування рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.08.2020 № 115/48», скасовано рішення, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу та надано відповідний дозвіл (арк. спр. 125).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частиною третьою статті 24 Закону № 280/97-ВР визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Частиною першою статті 59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону № 280/97-ВР).

У Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (часина перша статті 3 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

За приписами статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Пунктами «а»-«в» статті 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, належать: а) здійснення нормативно-правового забезпечення у сфері земельних відносин; б) забезпечення проведення земельної реформи; в) розробка та забезпечення реалізації загальнодержавних, регіональних програм використання та охорони земель; г) забезпечення здійснення землеустрою, моніторингу земель і державного контролю за використанням та охороною земель; ґ) забезпечення проведення державної експертизи документації із землеустрою у випадках та порядку, визначених законом, ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, охорони земель, реформування земельних відносин; д) розроблення економічного механізму регулювання земельних відносин; е) участь у розробленні заходів щодо розвитку ринку земель; є) міжнародне співробітництво в галузі земельних відносин; ж) вирішення інших питань, визначених законами України та покладених на нього актами Президента України.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Статтею 39 Земельного кодексу України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами (стаття 40 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 41 Земельного кодексу України житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Абзацом першим частини першої та частиною другою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом "в" частини третьої цієї статті передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом «д» частини першої статті 121 Земельного кодексу України закріплено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі частиною сьомої статті 118 Земельного кодексу України не передбачено.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22.02.2019 у справі № 813/1631/14, від 15.10.2019 у справі № 813/1922/14 та від 28.10.2019 у справі №183/4197/15.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Згідно частиною першою статті 18 Закону № 3038-VI план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Крім того, відповідно до п. 10.8.3. ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затвердженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 № 104, розміщення боксових гаражів на території житлових кварталів, мікрорайонів багатоквартирної житлової забудови не допускається.

З урахуванням аналізу положень вищевказаних нормативно-правових актів, судом вбачається, що органом місцевого самоврядування, при вирішенні питання щодо видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою, визначається відповідність заявленого використання земельної ділянки вимогам генерального плану населеного пункту та плану зонування території розробленого на його основі.

У свою чергу, дослідженням рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.08.2020 № 115/48 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 » встановлено, що оскаржуване рішення не містить мотивів відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, обґрунтування його прийняття та підстав, з яких відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, суд встановив, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, тому підлягає скасуванню.

Щодо наявної інформації про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному кооперативу «Східний», суд зазначає таке.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 у справі № 815/5987/14, постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 11.06.2019 у справі № 826/841/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц.

Так, у постановах від 21.03.2018 (справа № 536/233/16-ц), від 24.04.2018 (справа №401/2400/16-ц), від 30.05.2018 (справа № 826/5737/16) та від 19.06.2018 (справа №922/864/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування. Відмова особі в наданні земельної ділянки, висловлена шляхом відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Щодо надання відповідачем дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу та скасування рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.08.2020 № 115/48, суд зазначає таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону № 280/97-ВР дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення також у статті 74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст.144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до зазначеного Рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абз. 2 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Рішення Рубіжанської міської ради Луганської області сьомого скликання № 115/48 від 26.08.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 », яким відповідачу відмовлено у наданні такого дозволу не є нормативно-правовим актом, а є актом індивідуальної дії (ненормативним) та одноразового застосування.

Слід зазначити, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15 та Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 182/2428/16-а (2-а/0182/102/2016).

Ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Проаналізувавши вищевикладені встановлені судом фактичні обставини справи у їх сукупності із наведеними нормами чинного законодавства суд дійшов висновку, що відповідач не мав права самостійно скасовувати рішення Рубіжанської міської ради Луганської області сьомого скликання № 115/48 від 26.08.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 », а тому належним способом захисту інтересів позивача у спірних правовідносинах є визнання судом протиправним та скасування рішення Рубіжанської міської ради Луганської області сьомого скликання № 115/48 від 26.08.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ».

Щодо вимоги зобов`язати Рубіжанську міську раду Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки суд враховує, що 31.03.2021 прийнято рішення Рубіжанської міської ради 8-го скликання № 6/382 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та скасування рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.08.2020 № 115/48», яким повторно розгляну заяву ОСОБА_1 від 22.04.2020 та повністю її задоволено.

Зі змісту статті 238 КАС України вбачається, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України).

Суд не може застосувати положення вказаної норми до частини позовних вимог, під час розгляду цієї справи суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення по суті першої позовної вимоги, а тому суд не може закрити провадженні в частині другої позовної вимоги на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Отже, оскільки відповідачем на час розгляду справи вже розглянуто заяву позивача від 22.04.2020 та надано позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, включаючи витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Такі документи повинні містити відомості, що безперечно свідчать про здійснення позивачем відповідних витрат, пов`язаних із розглядом в суді даної справи. Витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Станом на час вирішення справи суду не надано доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у тому числі склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги).

Внаслідок того, що витрати на правничу допомогу адвоката документально не підтверджені, вони відшкодуванню позивачу не підлягають.

Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією про сплату № 9993 від 25.02.2021 (арк. спр. 6).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а в частині, в якій суд відмовляє у позові відповідач самостійно відновив порушені права після звернення позивача з позовом до суду, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Рубіжанської міської ради Луганської області (місцезнаходження: 93000, Луганська область, м. Рубіжне, пл. Володимирська, буд. 2, ідентифікаційний код 26023286) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Рубіжанської міської ради Луганської області сьомого скликання № 115/48 від 26.08.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ».

Стягнути з Рубіжанської міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп.).

В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 12.04.2021.

Суддя Т.В. Смішлива