Справа № 360/4642/20
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

про закриття провадження у справі

12 квітня 2021 року СєвєродонецькСправа № 360/4642/20

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Петросян К.Є.,

за участю секретаря судового засідання Вакуленка А.В.,

представника позивача Колєсової О.О.,

представника відповідача 1 Буніної А.П.,

представника відповідача 2 не прибув,

при розгляді у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» (далі ТОВ «ЛЕО» або позивач) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві (далі відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, відповідно до якого, з урахуванням уточненої позовної заяви від 19.01.2021 (т.1 а.с.195-205), позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не складання подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору у розмірі 1 141 240,14 грн;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві 1 141 240,14 грн на користь ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання».

В обґрунтування пред`явленого позову ТОВ «ЛЕО» зазначено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №50997164 з примусового виконання наказу від 19.06.2015, виданого господарським судом Харківської області у справі №922/1344/15 про стягнення з ТОВ «ЛЕО» на користь Державного підприємства «Енергоринок» заборгованості згідно рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2015 у справі №922/1344/15.

В межах виконавчого провадження №50997164 головним державним виконавцем 04.01.2017 було винесено постанову про стягнення з ТОВ «ЛЕО» виконавчого збору у розмірі 103 298 469,87 грн, яка оскаржена позивачем у судовому порядку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.05.2017, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.12.2017, скаргу ТОВ «ЛЕО» задоволено повністю, зокрема:

- визнано незаконними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення у межах виконавчого провадження №50997164 постанови від 04.01.2017 про стягнення виконавчого збору у розмірі 103 298 469,87 грн;

- визнано недійсною постанову від 04.01.2017 про стягнення виконавчого збору у розмірі 103 298 469,87 грн, винесену у межах виконавчого провадження №50997164 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим, в період з 02.02.2017 по 28.02.2017 відповідачем 1 в примусовому порядку з банківських рахунків ТОВ «ЛЕО» було стягнуто грошові кошти в сумі 1 141 240,14 грн.

З метою приведення в належний стан бухгалтерського обліку ТОВ «ЛЕО» до відповідача 05.05.2020 був направлений запит вих. №01-19/2/106 про надання інформації щодо розподілу вказаної суми грошових коштів, стягнутих з банківських рахунків ТОВ «ЛЕО» в рамках примусового виконання наказу від 19.06.2015, виданого господарським судом Харківської області у справі №922/1344/15 у ВП № 50997164.

16.06.2020 ТОВ «ЛЕО» отримана відповідь відповідача 1 від 09.06.2020 №5467/13360-33-20/20.1, до якої були додані розпорядження про перерахування грошових коштів та відповідні платіжні доручення на підтвердження перерахувань сум, вказаних у розпорядженнях.

Так, згідно розпорядження №50997164/15 від 01.03.2017, що підтверджується платіжним дорученням від 01.03.2017 №939, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень перераховані на користь Держави 909 693, 91 грн виконавчого збору.

Згідно розпорядження №50997164/15 від 13.02.2017, що підтверджується платіжним дорученням від 13.02.2017 № 789 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень перераховані на користь Держави 231 546,22 грн виконавчого збору.

Таким чином, в рамках примусового виконання наказу від 19.06.2015, виданого господарським судом Харківської області у справі №922/1344/15, за період з 02.02.2017 по 28.02.2017 грошові кошти в загальній сумі 1 141 240,14 грн були незаконно стягнуті з ТОВ «ЛЕО» та перераховані з обліку депозитних сум на погашення виконавчого збору у рамках ВП №50997164.

Позивач зазначає, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, тобто повернення надміру або помилково зарахованого виконавчого збору здійснюється за поданням органу державної виконавчої служби на підставі заяви платника про повернення коштів з бюджету.

Отже, на Міністерство юстиції України, структурним підрозділом якого є Департамент державної виконавчої служби, законодавчо покладено обов`язок оформлення подання до органу Казначейства про повернення ТОВ «ЛЕО» із державного бюджету виконавчого збору.

Оскільки Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на вимогу ТОВ «ЛЕО» про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору в сумі 1 141 240,14 грн так і не було складено та не було направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві відповідного подання, позивач вважає таку бездіяльність відповідача 1 протиправною.

Крім того, на думку позивача, лише визнання протиправною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не складання подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору у розмірі 1 141 240,14 грн не забезпечить погашення заборгованості, а тому сприятиме лише частковому відновленню порушеного права.

Наявність рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень складання подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору, який підлягає поверненню з бюджету, та примусове виконання такого рішення, не виключає виникнення подальшого спору щодо цієї ж суми у разі не складання такого подання або неперерахування коштів на рахунок позивача на підставі виданого подання.

Тому позивач, враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, просить суд визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягнути відповідну суму коштів (повернути надмірно сплачену суму виконавчого збору в розмірі 1 141 240,14 грн) з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Ухвалою суду від 02.12.2020 позовну заяву ТОВ «ЛЕО» залишено без руху (т.1 а.с.66).

Ухвалами суду від 17.12.2020 та 11.01.2021 продовжено процесуальний строк на усунення недоліків позовної заяви ТОВ ЛЕО (т.1 а.с.135, 192).

Ухвалою суду від 21.01.2021 відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «ЛЕО» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів; розгляд справи визначено в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.253-254).

Ухвалою суду від 12.04.2021 поновлено Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України строк на подання відзиву на позовну заяву та витребуваних документів по справі.

Ухвалою суду від 12.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження по справі.

24.03.2021 через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (т. 2 а.с.81-82).

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач 1 зазначив, у позовній заяві ТОВ «ЛЕО» для аргументації своїх доводів щодо підсудності посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2020 року по справі № 910/23482/17, де предметом позову є неповернення грошових коштів, сплачених позивачем в ході донарахування позивачу штрафних санкцій за затримку у сплаті ввізного мита та одним із відповідачів є Львівська митниця Державної фіскальної служби. Визначальною обставиною у даній справі є наявність прямо передбачених Митним кодексом України норм повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів (статті 301 Митного кодексу України).

Тобто при поверненні спірних сум митниця виконує владно-управлінські функції, визначені у Митному кодексі України, та відповідно у Положенні про Львівську митницю Державної фіскальної служби, що є головною ознакою суб`єкта владних повноважень.

У зв`язку з вищевикладеним, відповідач 1 вважає, що посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 є хибним.

Разом з цим, ТОВ «ЛЕО» у своєму позові посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, яка розглядалася в межах господарського судочинства, що також свідчить про те, що дана справа не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На клопотання про закриття провадження у справі ТОВ «ЛЕО» 31.03.2021 через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) подало заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі (т.2 а.с.190-191).

В обґрунтування заперечень проти клопотання про закриття провадження у справі позивач зазначив, що позовні вимоги у цій справі виникли з приватноправових відносин, у яких відповідач виступає як особа, яка безпідставно набула помилково перераховані позивачем кошти, а не як суб`єкт владних повноважень, а позивач звернувся до суду за захистом свого особистого майнового права, оскільки спірна сума є саме помилково перерахованими коштами.

Натомість, правовідносини, що є предметом розгляду в даній адміністративній справі виникли з публічноправових відносин, у яких відповідачем 1, як суб`єктом владних повноважень, в рамках виконавчого провадження № 53617484 по примусовому виконанню постанови № 31947032, виданої 17.03.2017 про стягнення з ТОВ «ЛЕО» виконавчого збору у розмірі 4 129 149,36 грн примусово стягнув з рахунків Товариства грошові кошти в сумі 1 141 240,14 грн, які в подальшому було перераховано до Державного бюджету України як виконавчий збір, та подальшій бездіяльності відповідача 1, як суб`єкта владних повноважень щодо не винесення подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору у розмірі 1 141 240, 14 грн.

Відтак, зазначені вище обставини, на думку позивача, дають підстави вважати, що даний спір виник у сфері публічно-правових відносин, розгляд якого має вирішуватися саме в порядку адміністративного судочинства з урахуванням положень КАС України.

Враховуючи наведене вище, а також те, що предметом позовної заяви ТОВ «ЛЕО» є саме незаконні дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, як суб`єкта владних повноважень, які спочатку призвели до списання з рахунків ТОВ «ЛЕО» грошових коштів у сумі 1 141 240,14 грн, та подальшому їх перерахуванню до Державного бюджету України як виконавчого збору, та подальшій бездіяльності щодо не винесення подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору у розмірі 1 141 240,14 грн, що в свою чергу є достатньою підставою вважати, що даний спів виник у сфері публічно-правових відносин, розгляд даного спору має вирішуватися саме в порядку адміністративного судочинства з урахуванням положень КАС України.

У підготовчому засіданні представник відповідача 1 клопотання про закриття провадження у справі підтримала, представник позивача проти закриття провадження у справі заперечувала.

Представник відповідача 2 у підготовче засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

При вирішенні клопотання про закриття провадження у справі суд виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією зі сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, однією з підстав виникнення цивільних правовідносин є набуття або збереження у себе за рахунок іншої особи майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно з частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182 (далі Порядок № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) (пункт 2 розділу I Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи) (абзаци перший, другий пункту 3 розділу I Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 5 розділу І Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзац п`ятий пункту 5 розділу І Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Державна виконавча служба України.

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в господарському процесі відповідно до частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, у зазначеній категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

При вирішенні питання щодо юрисдикції спору суд застосовує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (№ рішення в ЄДРСР 75004222), в рамках розгляду якої в порядку господарської юрисдикції вирішувався ідентичний спір щодо стягнення з Державного бюджету України безпідставно стягнутого відділом примусового виконання рішень виконавчого збору.

В пункті 5.13 постанови від 05 лютого 2020 року у справі № 910/15295/18 (№ рішення в ЄДРСР 87857859) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки позовні вимоги у цій справі виникли з приватноправових відносин, у яких відповідач виступає як особа, яка безпідставно набула помилково перераховані позивачем кошти, а не як суб`єкт владних повноважень, а позивач звернувся до суду за захистом свого особистого майнового права і обґрунтовує свої вимоги нормами статті 1212 Цивільного кодексу України, а також оскільки спірна сума хоч і була зарахована до Державного бюджету України на рахунок надходження збору з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна, втім за своєю суттю не є таким збором, а є саме помилково перерахованими коштами у розумінні наведеної вище норми права, Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними доводи відповідача про те, що спір у цій справі не відноситься до юрисдикції господарського суду, а має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

У даній справі позовні вимоги також виникли з приватноправових відносин, у яких відповідач 1 виступає як особа, яка безпідставно перерахувала до Державного бюджету України кошти позивача як виконавчий збір, а не як суб`єкт владних повноважень, а позивач звернувся до суду за захистом свого особистого майнового права і обґрунтовує свої вимоги нормами статті 1212 Цивільного кодексу України, а також оскільки спірна сума хоч і була зарахована до Державного бюджету України як виконавчий збір, втім за своєю суттю не є таким збором, а є саме надміру зарахованими до бюджету коштами у розумінні наведеної вище норми права, а отже, спір у цій справі не відноситься до юрисдикції адміністративного суду, а має вирішуватись в порядку господарського судочинства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що спір у даній справі не є спором з приводу оскарження позивачем як боржником у виконавчому провадженні рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, який частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною першою статті 287 КАС України віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена (частина друга статті 238 КАС України).

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу таке.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір платіжним дорученням від 17.11.2020 № 300 в сумі 17118,61 грн та квитанцією від 14.12.2020 № 25 у розмірі 2102,00 грн (т.1 а.с.9, 78).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674) сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (частина друга статті 7 Закону № 3674).

Відповідно до частини шостої статті 143 КАС України у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат.

З урахуванням наведеного, суд роз`яснює позивачу право звернутися до суду з клопотанням про повернення сплаченої суми судового збору на підставі пункту 5 частини першої статті 7 Закону № 3674 з врахуванням вимог частини шостої статті 143 КАС України.

Керуючись статтями 183, 238, 239, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі,- задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

Роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» право звернутися до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено та підписано 12 квітня 2021 року.

СуддяК.Є. Петросян