Справа № 380/7886/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7886/20 пров. № А/857/1283/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року, ухвалене суддею Гавдик З.В. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 380/7886/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2019 року по 04 вересня 2020 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2019 року по 04 вересня 2020 року включно в розмірі 132608,20 гривень.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач звільнений з військової служби 01.11.2018 року, а з 28.01.2019 року виключений із всіх видів грошового забезпечення, однак відповідач виплати, належні позивачу при звільненні, а саме суми індексації грошового забезпечення та компенсації за дні невикористаної відпустки, провів лише 04.09.2020 року.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та вказує, що, відповідно до статей 116 та 117 Кодексу Законів про працю України, має право на компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.01.2019 року по 04.09.2020 року в сумі 33785,15 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили позивач та відповідач, подавши апеляційні скарги.

Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки стаття 117 КЗпП України визначає відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні у вигляді компенсації середнього заробітку за весь час затримки виплат. При цьому, на думку позивача, норма статті 117 КЗпП України розширеному тлумаченню не підлягає та не передбачає застосування принципу співмірності. Позивач вважає, що застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачу при звільненні виплат, є належним способом компенсації порушеного права позивача, зважаючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не виконував свій обов`язок та не виплатив позивачу при звільненні належні суми індексації та компенсації за час невикористаної відпустки.

Відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, не передбачено виплату компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, відповідач вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП відсутні, оскільки, щодо належних позивачеві при звільненні сум, тривали судові спори.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, 16.11.2018 року ОСОБА_1 звільнений у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З 28.01.2019 року позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлений на зарахування на військовий облік до Самбірського ОМВК Львівської області.

На дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідач не виплатив грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 03.08.2018 року.

04.09.2020 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 33940,15 грн., а саме індексацію грошового забезпечення та компенсацію за дні невикористаної відпустки.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача не виплатив всі належні йому грошові кошти, а саме індексацію грошового забезпечення та компенсацію за дні невикористаної відпустки, а тому до відповідача слід застосувати відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, у вигляді відшкодування позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, визначаючи розмір відшкодування (компенсації) суд першої інстанції застосував принцип співмірності виходячи з критерію істотності частки суми індексації грошового забезпечення та компенсації за дні невикористаної відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Деякі намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, від 13 березня 2017 року у справі № 6-259цс17, а також у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Так, Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та і визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Як уже зазначено вище, позивачу під час звільнення грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби відповідач не виплатив. Компенсацію за дні невикористаної відпустки присуджено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі № 380/4211/20, яке, однак, не набрало законної сили на дату прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі, оскільки оскаржене до апеляційного суду та апеляційним судом 09.09.2020 року відкрито апеляційне провадження. Щодо індексації грошового забезпечення триває судовий спір, 30.06.2020 року Львівським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі № 380/4975/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення індексації грошового забезпечення.

Компенсацію за дні невикористаної відпустки разом із індексацією грошового забезпечення позивач отримав 04.09.2020 року в сумі 33785,15 гривень.

Задовольняючи позов частково і стягуючи на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 28.01.2019 року по 04.09.2020 року в сумі 33785,15 гривень, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Суд обчислив таку суму на підставі пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, виходячи з розміру грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням листопад - грудень 2018 року, який становить 23177,19 гривень та середньої заробітної плати позивача за один робочий день, яка становить 379,95 грн.

При цьому, суд першої інстанції застосував принцип співмірності та критерій істотності частки порівняно із середнім заробітком позивача.

Водночас, апеляційний суд не погоджується із позицією суду першої інстанції, що при вирішенні цього спору необхідно застосувати критерій істотності частки порівняно із середнім заробітком позивача зважаючи на таке.

Позивач, який був виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 28 січня 2019 року, лише у червні 2020 року звернувся до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та стягнення індексації грошового забезпечення, тобто майже через півтора року після звільнення. Водночас будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, позивач не навів.

Апеляційний суд встановив те, що недоплачена сума індексації грошового забезпечення та компенсація за дні невикористаної відпустки становить 33940,15 грн, кількість днів затримки цих сум становить 585, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні складає 222270,75 грн.

Однак, враховуючи поведінку позивача, який знаючи про суми включені до розрахунку при звільненні, і вважаючи, що відповідач не компенсував йому дні невикористаної відпустки та не виплатив індексацію грошового забезпечення, звернувся до суду за захистом порушеного права лише у червні 2020 року, тобто через півтора року після звільнення та враховуючи кількість днів затримки розрахунку при звільненні, а також виплачену суму заборгованості, апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 132608,20 гривень середнього заробітку, як компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що відповідач діяв недобросовісно, протягом тривалого часу не виплатив позивачу належні при звільненні суми, відповідач має нести відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП у вигляді виплати на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 132608,20 грн.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2019 року по 04 вересня 2020 року включно в розмірі 132608,20 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити адміністративний позов.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 380/7886/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2019 року по 04 вересня 2020 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 січня 2019 року по 04 вересня 2020 року включно в розмірі 132608,20 гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 08.04.2021 року