Справа № 260/1333/21
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

12 квітня 2021 рокум. Ужгород№ 260/1333/21

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Дору Ю.Ю. перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

12.04.2021 року адвокат Чейпеш Роман Васильович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови ВП №63077328 від 21.09.2020 року.

Згідно позовної заяви предметом позову є правомірність постанови про стягнення виконавчого збору ВП №63077328 у розмірі 12823,11 грн. у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа за №308/12318/19 від 17.08.2020 року, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.

Приписами пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1-2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто, зокрема, спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини 1 статті 19 КАС України).

У відповідності з ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства між собою - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад та характер спірних матеріальних правовідносин. При цьому предметні ознаки спірних правовідносин є пріоритетними по відношенню до суб`єктного складу спору. Таким критерієм може бути також і пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Так, відповідно до ч.1 ст.74 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №1404-VIII) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Крім того згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, як норма ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», так і положення ст. 447 ЦПК України містять пряму вказівку на вид судочинства, у даному випадку цивільне, в якому слід вирішувати спір щодо правомірності рішення виконавця з виконання судового рішення постановленого в порядку ЦПК України, яким в тому числі є і постанова про стягнення виконавчого збору.

Крім того, суд вважає за необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 з огляду на нижчевикладене.

Зокрема, відповідно до тексту вищевказаної постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Однак, на переконання суду, як слідує зі змісту частини 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, дана норма визначає адміністративну судову юрисдикцію щодо оскарження дій органів ДВС у випадках, коли проводиться виконання рішення іншого, відмінного від судового, органу, тобто відсутній суд, що видав виконавчий документ. При цьому предметна юрисдикція спору щодо оскарження таких рішень частиною 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» не встановлюється.

Отже, як вбачається з положень вищенаведеної норми, остання регулює виключно порядок оскарження рішень державного виконавця, прийнятих при виконанні у тому числі постанови про стягнення виконавчого збору, а не самих рішень державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Таким чином з системного аналізу ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що законодавець відніс до компетенції адміністративного суду вирішення питань щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, так як до такого оскарження неможливо застосувати приписи ч.1 даної статті в зв`язку з відсутністю у цих випадках суду, що видав виконавчий документ.

В той же час, сама постанова про стягнення виконавчого збору, як рішення державного виконавця прийняте у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, відповідно до ч.1 ст.74 Закону, підлягає оскарженню до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому ст.447 ЦПК України.

Тобто в даному випадку спірні правовідносини виникли в зв`язку з прийняттям, а не виконанням оскарженої постанови державного виконавця, а відтак у відповідності з приписами ст.447 ЦПК України на них поширюється виключно юрисдикція цивільного суду.

Одночасно суд приймає до уваги, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №401/169/16-ц такі позови пред`являються в порядку КАС України до відповідного адміністративного суду з 05.10.2016 року, як дня набрання чинності статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» за №1404-VIII, а до цього повинні були розглядатись судами інших юрисдикцій при оскарженні рішень посадових осіб органів ДВС, прийнятих у виконавчих провадженнях з виконання рішень цих судів.

Однак з порівняльного аналізу змісту ч.5 ст.82 Закону України 606-ХIV «Про виконавче провадження», яка врегульовувала спірні правовідносини до 05.10.2016 та ч.2 ст.74 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження» однозначно та беззаперечно слідує, що жодної зміни правового регулювання спірних правовідносин у зв`язку з прийняттям Закону за №1404-VIII не відбулось. Зокрема зазначені норми як Закону України «Про виконавче провадження» за №606-ХIV, так і прийнятого на його заміну Закону України «Про виконавче провадження» за №1404-VIII, є повністю ідентичними за своїм змістом, а ч.2 ст.74 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження» не змінює, а тільки уточнює перелік відповідних рішень, відносячи до цього переліку і постанови про стягнення виконавчого збору, який був зазначений в ч.5 ст.82 Закону України за №606-ХIV.

Таким чином вищенаведене виключає можливість розгляду даної позовної заяви в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем в прохальній частині позовних вимог заявлено клопотання про забезпечення позову в даній справі шляхом зупинення дії постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 63077328 від 21.09.2020 року.

Відповідно до частини сьомої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

Отже, з огляду на те, що суд відмовляє у відкритті провадження в даній справі, суд з урахуванням норм частини сьомої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України повертає її без розгляду.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 2, 19, 154, 170, 171, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову - повернути заявнику без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вирішення даного спору відноситься до юрисдикції місцевого загального суду відповідно до правил, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України та, що повторне звернення до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію цієї ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Згідно ст. 256 КАС України ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя Ю.Ю.Дору