Справа № 160/8889/20
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/8889/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року (суддя Кучма К.С.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день виключення із списків особового складу 10 серпня 2019 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку 08 липня 2020 року у сумі 219585,81 грн., виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення) розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день виключення із списків особового складу 10.08.2019. Стягнено з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.08.2019 по день фактичного розрахунку 07.07.2020 у сумі 44425,39 грн. У задоволенні решти позовної заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити в частині розміру стягнутої суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зазначивши первісну суму позову. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що останньому підлягає відшкодуванню середній заробіток у розмірі 219585,81 грн. Натомість суд необґрунтовано зменшив розмір належних до виплати позивачу сум.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з якої у 2019 році звільнений у запас.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2019 № 172 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини.

ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом від 05.08.2019 та заявою від 16.10.2019, в яких просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік. Листами № 1314/8/373 від 07.08.2019 та № 1314/8/514 від 17.10.2019 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що підстави для виплати компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, відсутні. Не погодившись із вказаними обставинами, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 по справі № 160/12500/19 задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2019 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2019.

На виконання рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 07.07.2020 переведено на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 45936,21 грн., що підтверджується випискою по надходженням на картковий рахунок ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 вважає, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати останньому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак останній має право звернутися до суду з вимогами, пов`язаними із нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.

Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що остаточний розрахунок мав бути проведений з ОСОБА_1 10 серпня 2019 року в день звільнення.

Натомість належні до виплати суми у розмірі 45936,21 грн. були виплачені лише 07.07.2020.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта стосовно права останнього на стягнення сум середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте апелянт наводить помилковий розрахунок періоду затримки виплати сум.

Судом встановлено, що в якості затримки розрахунку апелянт зазначає період з 10.08.2019 по 08.07.2020, що є, на переконання суду апеляційної інстанції, невірним.

Судом встановлено, що 10.08.2019 день звільнення ОСОБА_1 , а тому першим днем затримки є 11.08.2019.

Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 07.07.2020, а тому зазначення апелянтом в якості останнього дня 08.07.2020 також є необґрунтованим.

Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно розраховано період затримки розрахунку при звільненні, який складає 226 робочих дні.

Проте судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції невірно розрахував розмір одноденного заробітку, що вплинуло на подальший розмір належного до стягнення розміру середнього грошового забезпечення.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100).

Відповідно до довідки від 10.08.2019 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено грошове забезпечення у червні 2019 року у сумі 19621,22 грн. та у липні 2019 року у сумі 19693,47 грн., що у сумі складає 39314,69 грн.

Таким чином, розмір одноденного заробітку складає 958 грн. 89 коп. (39314,69 грн./41 робочих дня).

З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 216709 грн. 14 коп. (958,89 грн. х 226 дні затримки).

Проте суд апеляційної інстанції погоджується, що до даних правовідносин слід застосовувати принцип співмірності.

При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зокрема, істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 45936,21 грн./216709,14 грн. (сума компенсації за невикористані додаткові відпустки / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,211.

Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню, становить: 958,89 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,211 х 226 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 45725,63 грн.

Отже з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений ОСОБА_1 у розмірі 45725 грн. 63 коп. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення невірного судового рішення в окремій частині, що є підставою для його часткового скасування.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року в адміністративній справі № 160/8889/20 скасувати в частині присудженого розміру середнього грошового забезпечення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.08.2019 по день фактичного розрахунку 07.07.2020 у сумі 45725 (сорок п`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 63 коп.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року в адміністративній справі № 160/8889/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 13 квітня 2021 року та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повна постанова складена 13 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова