Справа № 804/1359/15
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2021 року Справа № 804/1359/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кучми К.С.
при секретарі судового засідання Ткаченко Ю.А.
представника позивача Попко В.О.
представника відповідача Прокоф`єва Є.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі адміністративну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Тех-Центр-Н до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ Тех-Центр-Н за результатами якої був складений акт №339/221/37376526 від 23.07.2014 р., за висновками якого було встановлено порушення товариством п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість у розмірі 5 299 328 грн. у квітні та травні 2014 р. Позивач вважає, що вказані висновки відповідача не відповідають існуючим фактам (документам) та діючому податковому законодавству, в зв`язку з чим збільшення ТОВ Тех-Центр-Н грошового зобов`язання та штрафних санкцій за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням вважає неправомірним. Так, позивачем були надані до перевірки всі первинні бухгалтерські документи, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинах ТОВ Тех-Центр-Н та ТОВ Норіка, ТОВ Праус.
У письмових запереченнях відповідач пред`явлені позовні вимоги не визнав та зазначив, що позивачем до перевірки не було надано документи, які підтверджують транспортування товару від продавця ТОВ Норіка до покупця ТОВ Тех-Центр-Н, а також встановлено невідповідність придбаного та реалізованого ТОВ Норіка товару, а саме: підприємством було прийнято свічки парафінові, реалізовано крани, шарові тощо. Крім того, на підставі укладених з ТОВ Праус договорів поставки нафтопродуктів, позивач у квітні 2014 р. отримав бензин А-92 та А-95, який знаходився на зберіганні в резервуарах нафтобаз ПАТ Дніпронафтопродукт, що використовуються ТОВ Тех-Центр-Н для здійснення своєї фінансово-господарської на підставі договорів, укладених між позивачем та ПАТ Дніпронафтопродукт. Однак позивачем до перевірки не надано сертифікатів якості, товарно-транспортних накладних, свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів класу 3, гігієнічних паспортів, висновків МОЗ та інших органів щодо дозвільних документів по перевезенню небезпечних речовин.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 р., залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 р., у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 18.01.2021 р. касаційну скаргу ТОВ Тех-Центр-Н задоволено частково. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 у справі № 804/1359/15 скасовано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2021 р. прийнято до провадження дану адміністративну справу та призначено її до розгляду у судове засідання за правилами загального позовного провадження, без проведення підготовчого засідання, у зв`язку з тим, що справа вже розглядалася раніше.
Протокольною ухвалою суду від 17.03.2021 року клопотання відповідача задоволено, та замінено первісного відповідача Новомосковську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю, з викладених у ньому підстав та з урахуванням письмових пояснень та відповіді на додаткові пояснення відповідача.
Представник позивача зазначив, що на той момент ТОВ Тех-Центр-Н здійснювало господарську діяльність, основним видом якої була роздрібна торгівля нафтопродуктами через мережу автозаправних станцій Дніпропетровської області (в кількості 34 АЗС). Всі надані докази у своїй сукупності підтверджують реальне придбання позивачем нафтопродуктів та подальшу їх реалізацію, що без сумніву доводить пов`язаність господарських операцій з діяльністю товариства та наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платником податку і, відповідно, достатнім чином підтверджує реальність зазначених господарських операцій. Спірна ситуація в даному випадку полягала в тому, що контролюючий орган виходячи з побутового тлумачення поставки, помилково вважав обов`язковим елементом правовідносин поставки-перевезення, і всю увагу зосереджував не на обґрунтуванні свого варіанту тлумачення, а на доведенні факту не підтвердження транспортування товару, яке в свою чергу не входить в межі операції, що була предметом податкової перевірки. Через таку помилкову позицію контролюючого органу, питання в чому полягає дефектність документів позивача та чому такі документи (враховуючи умови поставки нафтопродуктів ЕХW - «франко-склад») в своїй сукупності не підтверджують фактичне виконання господарських операцій залишилися з боку відповідача не доведеними. Виходячи з вищенаведеного та з позиції позивача викладеної в процесуальних документах по даній справі, підкріпленої наданими доказами, представник позивача заявляє про підтримання позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач під час судового засідання пред`явлені позовні вимоги не визнав, з викладених у відзиві підстав та з урахуванням додаткових письмових пояснень. У письмових поясненнях відповідач вказав, що аналізуючи постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року доцільним буде зазначити що відповідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідач фактично доказав правомірність своїх дій та винесеного податкового повідомлення-рішення, як встановлено судами попередніх інстанцій. Навіть повторно та додатково до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на другому колі розгляду справи, а тому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що в період з 10 по 16 квітня 2014 року, на підставі наказу від 09.07.2014 р. № 405, відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України, посадовою особою Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області була проведена документальна невиїзна позапланова перевірка ТОВ Тех-Центр-Н з питань фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ Норіка, ТОВ Праус за квітень 2014 року, за результатами якої складено акт від 23.07.2014 р. № 339/221/37376526 та встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України по операціях по ланцюгу постачання у квітні 2014 року від ТОВ Норіка в сумі 2 616,50 грн., у квітні 2014 року від ТОВ Праус в сумі 4 111 946,25 грн., у червні 2014 року по операціях з ТОВ Праус в сумі 1 184 766,21 грн., в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 5 299 328,96 грн.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.6 статті 198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку.
Згідно з пунктами 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 ПК України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.
Так, між ТОВ Праус (постачальником) та ТОВ Тех-Центр-Н (покупцем) були укладені договори поставки нафтопродуктів №01/35 від 01.04.2014 р., № 01/75 від 01.04.2014 р., №05/14 від 05.04.2014, №11/14 від 11.04.2014 р., №16/13 від 16.04.2014 р., №16/6 від 16.04.2014 р., №22/24 від 22.04.2014 р., №22/48 від 22.04.2014 р. та додаткові угоди до вказаних вище договорів, за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання передати у власність покупця, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити нафтопродукти; поставка товару здійснюється на основі заявки покупця та підписаної сторонами додаткової угоди до договору; товар поставляється покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах: ЕХW- резервуари нафтобаз ПАТ Дніпронафтопродукт і інших нафтобаз, що належать ПАТ Дніпронафтопродукт на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (ІНКОТЕРМС-2010) - (а.с.17-19, 23-25, 29-31, 35-37, 41-43, 47-49, 53-55, 59-61 том І).
За умовами Додаткових угод до вищенаведених договорів постачальник зобов`язувався поставити на умовах - ЕХW - (Резервуари нафтобаз ПАТ Дніпронафтопродукт і інших нафтобаз, що належать ПАТ Дніпронафтопродукт на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів), а покупець прийняти до 30.04.2014 р. товар (Бензин А-95-ЄВРО виду ІІ класу D; А-92-Євро виду ІІ класу C) на загальну суму 8 229 619,13 грн.; на загальну суму 6 334 642,92 грн.; на загальну суму 3215487,18 грн.; на загальну суму 6 609 381,68 грн.; на загальну суму 4 175 434,08 грн.; на загальну суму 4 694 944,27 грн.; на загальну суму 2 933 163,18 грн.; на загальну суму 3498033,80 грн. (а.с.20, 26, 32, 38 ,44, 50, 56, 62 том І).
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вищевказаними договорами на поставку нафтопродуктів позивачем були надані копії договорів поставки, копії додаткових угод до вказаних договорів, копії актів приймання-передачі нафтопродуктів, копії податкових накладних, копії журналів обліку нафтопродуктів на АЗС за Формою №13-НП, копії видаткових накладних, копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, копії довіреностей, копії актів приймання-передачі товару від позивача до ТОВ ВТФ Авіас, копії листів про зберігання нафтопродуктів від ТОВ Праус та копії платіжних доручень про проведення оплати за придбані нафтопродукти на користь ТОВ Праус (а.с.111-222 том І, а.с.1-252 том ІІ, а.с.1-22, 25-35 том ІІІ).
Як встановлено в судовому засіданні із пояснень представника позивача транспортування бензину від ТОВ Праус до ТОВ Тех-Центр-Н не відбувалося, оскільки цей товар відповідно до наданих документів знаходився на зберіганні в резервуарах нафтобаз ПАТ Дніпронафтопродукт (а.с.93-95 том І).
Окрім того, на підтвердження транспортування та зберігання бензину позивачем надані договір № 3501 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.04.2013 р. укладений між ПАТ Дніпронафтопродукт (Перевізником) та позивачем (Замовником) та договір № 3302 зберігання від 01.02.2013 р. (а.с.36-37 том ІІІ).
Також, 22.04.2014 р. між позивачем (покупцем) та ТОВ Норіка (постачальником) був укладений договір № 22/04/14 за умовами якого постачальник зобов`язувався передати, а покупець прийняти товар (допоміжні товари для автомобілів) на умовах, передбачених договором, при цьому, поставка товару здійснюється видами транспорту, зазначеними в Специфікаціях, постачальник зобов`язується поставити товар на умовах поставки, зазначених у Специфікаціях згідно з міжнародними правилами інтерпретації комерційних термінів Інкотермс в редакції 2000 року. (а.с.66-70 том І).
На підтвердження реальності вчинення вищевказаної господарської операції між позивачем та ТОВ Норіка надані копії видаткової та податкової накладної, а також копії платіжних доручень про оплату за придбаний товар (а.с.23-24 том ІІІ).
Аргументація позиції відповідача базується на висновках щодо діяльності контрагентів позивача, але вона ігнорує специфіку господарських операцій, що були предметом перевірки (умови поставки нафтопродуктів ЕХМ - «франко-склад») та акцентована на положеннях нормативно-правових документів, які застосовуються при транспортуванні нафтопродуктів.
Відповідно до Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, який є носієм доказової інформації, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
Тобто, дані перевірок результатів діяльності платника податків, які свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, мають бути переконливим та беззаперечно встановленим юридичним фактом реальної дійсності конкретною обставиною, передбаченою нормами податкового права, що спричиняє певні юридичні наслідки, підтвердженою документально.
Висновок ДПІ, в тому числі, обґрунтовано актом про неможливість проведення зустрічної звірки.
В той же час, з огляду на приписи пункту 73.5 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI, Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року №1232, зустрічні звірки не є перевірками, та, відповідно, не можуть бути враховані як підтвердження здійснення діяльності поза межами правової відповідальності.
При цьому, в силу приписів пункту 73.5 ПК України 02.12.2010 року №2755-VI зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб`єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.
Порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року №1232.
Однак, даний Порядок жодним чином не регулює дії органів доходів і зборів на той випадок, якщо не має можливості провести зустрічну звірку (не надав платник податків запитуваної інформації, не має платника податку за податковою адресою, тощо).
ДПА України своїм наказом від 22 квітня 2011 року N 236 затвердила Методичні рекомендації щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, згідно з яким у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб`єкта господарювання, відповідальний підрозділ складає Акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання.
Однак, даний наказ не було зареєстровано у Міністерстві юстиції України.
Щодо відомостей АІС Податковий блок, суд зазначає таке.
В силу статті 74 ПК України 02.12.2010 року №2755-VI податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань.
Проте, Автоматизована інформаційна система податкової служби, по суті, це сукупність програмно-технічних засобів та проблемно-орієнтованих комплексів, які використовуються з метою суттєвого підвищення ефективності процесу інформаційного забезпечення діяльності. Та, відповідно, за відсутності інших встановлених обставин, не є безумовною ознакою здійснення діяльності поза межами правової відповідальності.
Так, відсутність юридичної особи за місцезнаходженням, в силу статті 18 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Статус відомостей Єдиного державного реєстру, буде вважатись достовірною і може бути використано в спорі з третьою особою, якщо відомості були внесені до Єдиного державного реєстру.
Чисельність працюючих на підприємстві, безперечно, в повній мірі залежить від ступеня ефективності системи управління. Принаймні, відсутність договорів найму не вказує на невикористання найманої праці взагалі. Напроти, діяльність, яка здійснюється особами без укладання відповідного договору, може мати наслідком застосування, наприклад, адміністративної відповідальності.
За визначенням статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року №996-XIV господарська операція, це, перш за все, дія або подія. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
А бухгалтерський, як наслідок і податковий облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації.
Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. При цьому, такі принципи фінансової звітності як послідовність та безперервність слід розуміти дещо ширше - як документальне забезпечення (підтвердження) від виробника продукції до кінцевого споживача.
У судових справах первинні документи також є письмовими доказами.
На виконання умов договору, про що зазначено вище, складено Акти приймання-передачі нафтопродуктів та укладений Договір зберігання з ПАТ Дніпронафтопродукт.
Слід вказати, що документи та інші дані щодо реальності здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки господарської операції.
Угоди укладалися Підприємством в межах господарської діяльності, згідно з установчими, реєстраційними і дозвільними документами.
Відповідачем не наведено фактів, які свідчили б про те, що зміст господарських операцій не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов`язків і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання угод.
Так, виходячи з суті договірних відносин, між позивачем і його контрагентом, у даному випадку мав місце перехід права власності на певну кількість нафтопродуктів, що відбувалось на складах зберігання.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини 1 статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Досліджуючи питання щодо реальності здійснення господарських операцій за вказаними договорами, з урахуванням положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», судом встановлено, що первинні документі надані позивачем під час перевірки та наявні в матеріалах справи відповідають вищенаведеним вимогам чинного законодавства та містять всі обов`язкові реквізити, що передбачені для оформлення первинних документів.
З наданих позивачем первинних документів можливо встановити суть та зміст господарських операцій, вказані документи підтверджують фактичне отримання позивачем товару, що був предметом вищезазначених договорів, обсяг товару та його оплату.
З огляду на викладене доводи податкового органу щодо ненадання доказів транспортування товару, в якості обґрунтування позиції щодо нереальності спірних правочинів, є безпідставними.
Також, відповідачем не наведено висновків щодо невідповідності вказаних первинних документів вимогам законодавства чи порушень відображення господарських операцій за вказаним договором в бухгалтерському та податковому обліку позивача.
Тобто, висновки щодо нереальності господарських операцій з огляду на порушення позивачем приписів Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 р. №281/171/578/155 (далі - Інструкція №281/171/578/155), та Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Держспоживстандарту України від 04.06.2007 р. №271/121. Оскільки позивачем не надано доказів дотримання вимог вказаних Інструкцій при транспортуванні та прийманні нафтопродуктів, ненадання позивачем журналів реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою №7-НП, не можна вважати обґрунтованими, оскільки за господарськими операціями з поставки нафтопродуктів не передбачалось транспортування товару, а також ненадання позивачем окремих документів, визначених вказаними Інструкціями, можуть свідчити лише про порушення порядку приймання нафтопродуктів і не можуть бути єдиною підставою для висновку про нереальність господарських операцій ТОВ «Тех-Центр-Н» з ТОВ «Праус».
Отже, вищезазначені документи підтверджують фактичний рух активів та зміни у власному капіталі позивача, які є обов`язковою ознакою господарської операції.
Водночас, доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку ТОВ «Тех-Центр-Н» матеріали перевірки та матеріали справи не містять.
Тим більш, що відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач не являється.
Частиною 5 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.
Статтею 207 ГК України встановлено, що господарське зобов`язання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення згідно приписів ч.2 ст.71 КАС України, не надано судових рішень, які б визнавали недійсними вказані вище правочини.
Так, Верховний Суд у своїй постанові від 18.01.2021 р. по даній справі зазначив, що сама по собі податкова інформація про порушення податкової дисципліни, що допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v.Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
В силу пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає за можливе позовну заяву задовольнити з викладених вище підстав.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду, тому судовий збір у розмірі 487,20 грн. підлягає поверненню позивачу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -
Позовну заяву задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення складено 12.04.2021 року.

Суддя К.С. Кучма