Справа № 440/7956/20
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/7956/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/7956/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області) , в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача від 13.02.2020 №Ф-8265-51/2459-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 29 293,44 грн.
Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на протиправність спірного рішення з огляду на те, що підприємницька діяльність ним не здійснювалася у період, за який податковим органом вимагається сплата єдиного внеску. При цьому, у спірний період єдиний внесок за нього сплачували підприємства, з якими позивач перебував у трудових відносинах. З урахуванням факту сплати ЄСВ роботодавцями позивач стверджує про відсутність у нього обов`язку зі сплати ЄСВ у спірний період як фізичної особи - підприємця. Додав, що 07.12.2020 на підставі власного рішення припинив підприємницьку діяльність, про що державним реєстратором внесено запис до відповідного державного реєстру.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Після усунення недоліків, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
20.01.2021 до суду надійшов відзив ГУ ДПС у Полтавській області, в якому відповідач висловив свої заперечення проти задоволення позову, посилаючись на те, що положення Закону №2464 не містять виключень та не передбачають такої умови для звільнення від сплати ЄСВ, як наявність трудових відносин, нарахування та сплата ЄСВ роботодавцем (а.с. 26-27).
Ухвалою суду від 12.02.2021 суд здійснив заміну відповідача у справі №440/7956/20 в особі Головного управління ДПС у Полтавській області () на його правонаступника в особі Головного управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу 44057192). Клопотання представника Головного управління ДПС у Полтавській області щодо розгляду з повідомленням сторін справи №440/7956/20 залишено без задоволення.
Розгляд даної справи, відповідно до статті 258, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
Як зазначає позивач, 15.12.2020 в Автозаводському відділі державної виконавчої служби у м. Кременчуці Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції він отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.07.2020 та копію вимоги ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 №Ф-8265-51/2459-У (а.с. 27-28).
За наданою податковим інспектором позивачу інформацією визначена податковою вимогою недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі 29 293,44 грн визначена за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 включно у зв`язку із внесенням змін Законом №1774-VIII до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", відповідно до яких з 01.01.2017 фізичні особи - підприємці у разі відсутності доходу зобов`язані сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше за розмір мінімального страхового внеску.
Позивач вважає дану вимогу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки 07.12.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис номер 002018154 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на підставі власного рішення (а.с. 30-31).
У позові ОСОБА_1 також вказує, що в період, за який податковим органом вимагається сплата єдиного внеску, він не здійснював підприємницької діяльності та не отримував доходу як фізична особа - підприємець, оскільки працював найманим працівником, на підтвердження чого надав копію трудової книжки (а.с. 12-14).
За інформацією індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, у зв`язку зі сплатою роботодавцем єдиного внеску до страхового стажу ОСОБА_1 включені періоди: січень 2017 року - травень 2018 року включно, липень 2019 року - жовтень 2020 року включно (а.с. 15-16).
Також, на думку позивача, з 22.06.2018 по 01.08.2019 факт його роботи в якості найманого працівника в іноземній компанії UAB "TLB" та сплати за нього всіх необхідних податків та зборів підтверджується доданим до позову перекладом сертифікату іноземної компанії від 14.12.2020 (а.с. 32).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно з визначеннями, наведеними в п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (надалі - Закон №2464-VI).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
В постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач був зареєстрований фізичною особою - підприємцем 13.01.2011, про що в Єдиному державному реєстрі вчинено запис №2 018154 (а.с. 20), який обрав спрощену систему оподаткування, тобто був платником єдиного внеску в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI.
Позивач припинив підприємницьку діяльність 07.12.2020, про що державним реєстратором зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 30-31).
В матеріалах справи відсутні докази ведення позивачем підприємницької діяльності, подання податкової звітності у спірний період - з 01.01.2017 по 31.12.2019.
В той же час, позивачем надано до позову копію трудової книжки від 01.09.1999 серії НОМЕР_1 (а.с. 12-14), за відомостями якої позивач працював у період з 20.12.2016 по 23.05.2018 водієм автотранспортних засобів в ТОВ "Торговий дім "Кременчукнафтопродуктсервіс" (з перевезення небезпечних вантажів автомобілем Volvo, Renault); у період з 08.07.2019 по 12.12.2019 - водієм вантажного автомобіля у ТОВ "Кремальянс"; з 26.12.2019 водієм автотранспортних засобів в ТОВ "Торговий дім "Кременчукнафтопродуктсервіс" (з перевезення небезпечних вантажів автомобілем Volvo, Renault).
На підтвердження факту роботи та сплати єдиного внеску за нього роботодавцями позивач надав також довідку про застраховану особу форми ОК-5 щодо ОСОБА_1 , за відомостями якої за нього сплачено страхові внески у періоди січень - грудень 2017 року, січень - травень 2018 року, липень - грудень 2019 року (а.с. 15-17).
Аналогічну довідку форми ОК-5 надано до матеріалів справи і відповідачем.
Таким чином, в ході судового розгляду встановлено відсутність обов`язку ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску за 2017 рік, І-ІІ квартал 2018 року та ІІІ-ІV квартал 2019 року.
Враховуючи викладене, на переконання суду контролюючий орган не мав права нараховувати ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІІ-IV квартал 2018 року, І-ІІ квартал 2019 року всього на суму 18 870,72 грн, а тому оспорювана вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 13.02.2020 №Ф-8265-51/2459 є протиправною в частині визначення платнику боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 18 870,72 грн та підлягає в цій частині скасуванню.
Разом з тим, з аналізу трудової книжки та довідки про застраховану особу форми ОК-5 щодо ОСОБА_1 судом встановлено, що позивач перебуваючи у статусі ФОП на території України не працював, єдиний внесок за період червень 2018 року - червень 2019 року не сплачував, у зв`язку чим позивач був зобов`язаний самостійно сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу як фізична особа - підприємець.
За таких обставин, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 №Ф-8265-51/2459 в частині визначення ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 10 422,72 грн є правомірною.
Тож позов належить задовольнити частково.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 24.12.2020 № TS203324 (а.с. 4).
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області у сумі пропорційній до задоволеної частини позовних вимог - 541,64 грн.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 №Ф-8265-51/2459 в частині визначення заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в межах суми 18 870,72 грн.
В решті вимог - позов залишити без задоволення.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу 44057192) частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 541 (п`ятсот сорок одна) грн 64 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Є.Б. Супрун