Справа № 420/1991/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/1991/20

Головуючий в І інстанції: Білостоцький О.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 03.12.2020 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - Державна служба України з питань праці, Товариство з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна», директор: Карпенко Олександр Петрович, про визнання протиправними дій, скасування акту, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог, - Державна служба України з питань праці, Товариство з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна», директор: ОСОБА_2 , в якому позивач просив: визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області, пов`язані з організацією, проведенням перевірки/інспекційного відвідування та складанням акту № КВ1407/65/АВ від 05.08.2019 року інспекційного відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» за зверненням позивача у період з 31.07.2019 року включно по 05.08.2019 року; скасувати індивідуальний акт № КВ1407/б5/АВ від 05.08.2019 року інспекційного відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» в повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачем та третьою особою - Державною службою України з питань праці подані відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 31.07.2019 року по 05.08.2019 року, на підставі звернення ОСОБА_1 від 25.06.2019 року № С-2896, наказу Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області № 3847 від 31.07.2019 року та направлення на перевірку від 31.07.2019 року № 1407, інспектором праці було проведено інспекційне відвідування ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», за результатами інспекційного відвідування відповідачем було складено акт № КВ1407/65/АВ від 05.08.2019 року, у висновках якого зазначено про відсутність порушень законодавства про працю з боку роботодавця в особі ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна».

Не погоджуючись із діями Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області щодо проведення інспекційного відвідування, складанням акту за його результатами та з висновками цього акту, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області з організації проведення перевірки дотримання ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» вимог законодавства про працю на підставі звернення позивача є такими, що відповідають чинному законодавству, а тому, законними та правомірними.

Що стосується позовних вимог щодо скасування акту інспекційного відвідування № КВ1407/65/АВ від 05.08.2019 року, суд першої інстанції зазначив, що акт перевірки не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та відповідно не є актом індивідуальної дії у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, відповідно дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог про скасування акту перевірки.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України, в рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення саме суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Таким чином, у контексті наведених приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, проте обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання та реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які при цьому виникли.

При цьому, обґрунтованість вимог позивача має ґрунтуватися на наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право. Факт порушення права позивача та, як наслідок, наявність спірних правовідносин потребують доведення та встановлення в ході судового розгляду справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства; 15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

У заявленому позові позивач просить: визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області, пов`язані з організацією, проведенням перевірки/інспекційного відвідування та складанням акту № КВ1407/65/АВ від 05.08.2019 року інспекційного відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» за зверненням позивача у період з 31.07.2019 року включно по 05.08.2019 року; скасувати індивідуальний акт № КВ1407/б5/АВ від 05.08.2019 року інспекційного відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» в повному обсязі.

За змістом вимог позивача та матеріалів справи вбачається, що інспекційне відвідування Головним управлінням Державної служби з питань праці у Київській області було проведено не у відношенні позивача, як особи, що використовує найману працю, а щодо ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» за скаргою позивача.

При цьому, оскаржуючи дії відповідача щодо проведення наведеного інспекційного відвідування ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», в заявленому позові позивачем не наведено жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваних дій на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси саме позивача.

Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу.

Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, не визначив, які саме дії відповідача негативно вплинули на позивача і завдали йому реальної шкоди, в чому це виразилось.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в прохальній частині заявленого позову позивачем не визначено, які саме дії відповідача є протиправними, в чому вони виразились.

В апеляційній скарзі позивач наголошує, що не оспорює наявність у відповідача повноважень на проведення спірного інспекційного відвідування.

Зі змісту усіх доводів позивача вбачається, що фактично позивач не погоджується зі змістом висновків акту, який складено за наслідками інспекційного відвідування ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», згідно яких не встановлено порушень, визначених у скарзі позивача (позивач вважає такі висновки помилковими).

Проте, акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» від 05.08.2019 року № КВ1407/65/АВ, який складений Головним управлінням Державної служби з питань праці у Київській області, не порушує прав, свобод або інтересів позивача, оскільки не установлює відповідальності для позивача та відповідно не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 19 КАС України, а тому, висновки, викладені в ньому, не можуть бути предметом спору.

Також, колегія суддів вказує, що, як в позовній заяві, так і в поданій апеляційній скарзі, позивачем не визначено, яким чином при задоволенні заявленої ним редакції позовної заяви будуть відновлені його права (не вказано, які саме права підлягають відновленню).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту не спрямований на відновлення порушених прав.

Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Що стосується посилань позивача в поданій апеляційній скарзі на те, що оскаржуваний акт інспекційного відвідування порушує його трудові права, як особи, що працювала в ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», оскільки вказане підприємство використовує цей акт як доказ у інших справах за позовами позивача щодо захисту трудових прав, колегія суддів зазначає, що у даній справі позивачем не заявлялось будь-яких вимог до ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» та його трудові права, відносини з ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» не є предметом спору та не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства у межах даної справи.

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що усі вимоги позивача є похідними та фактично направлені на оскарження акту інспекційного відвідування і його висновків, який складений відповідачем щодо ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», тобто, навіть не позивача у справі, та цей акт не є актом індивідуальної дії, рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 19 КАС України, не порушує прав, свобод або інтересів позивача, колегія суддів приходить до висновку, що на підставі наведених вище положень статті 5 КАС України наведені обставини унеможливлюють розгляд таких вимог у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів зазначає, що на наведені обставини судом апеляційної інстанції було звернуто увагу суду першої інстанції при направленні справи для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у справі, проте, суд першої інстанції їм не надав оцінки.

В свою чергу, висновки суду апеляційної інстанції у даній справі відповідають усталеній практиці Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, від 20 березня 2019 року у справі 810/5854/14, від 16 жовтня 2019 року у справі № 826/19427/16, від 17 січня 2020 року у справі № 760/16551/18.

Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів наголошує, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки позовні вимоги не можуть бути розглянуті у судовому порядку.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження у справі.

Оскільки колегія суддів у даній справі дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції за наведених підстав, інші доводи апелянта не приймаються до уваги з огляду на те, що такі доводи не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - Державна служба України з питань праці, Товариство з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна», директор: Карпенко Олександр Петрович, про визнання протиправними дій, скасування акту закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.04.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: О.А. Шевчук