Справа № 320/5423/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року м. Київ № 320/5423/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ПФУ у Київській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Київській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача, що полягає у нерозгляді заяви позивача про поновлення пенсії;

- зобов`язати Головного управління ПФУ у Київській області розглянути у встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року адміністративну справу № 320/5423/19 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2020 року прийнято позовну заяви до розгляду та відкрито провадження у справі № 320/5423/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив про порушення його права на соціальний захист та пенсійне забезпечення безпідставною відмовою в поновленні виплати пенсії, оскільки право громадян, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат встановлено рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону № 1058-IV щодо заборони виплати пенсії при виїзді на місце постійного проживання за кордон.

02.03.2020 року представником відповідача подано до суду відзив, в якому зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки рішення про відмову в призначенні, поновленні пенсії щодо позивача не приймалося. Водночас, лист ОСОБА_2 був лише зверненням, а не заявою на призначення пенсії чи поновлення пенсії; спеціалістами Управління встановлено, що не надано будь-якого діючого паспорту позивача. Крім того, позивач не перебуває на обліку, тому пенсію поновити йому не є можливим.

26.03.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач зазначає, що твердження відповідача стосовно представництва його інтересів спростовуються матеріалами справи. Водночас, заяву на відновлення і на отримання пенсії позивач подав особисто та через представників, пред`явивши всі необхідні документи. Відтак, на думку позивача, відзив не спростовує доводів позовної заяви.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначається позивачем, згідно записів у пенсійному посвідченні № 63980 пенсія позивачу призначена з 07.12.1999 року.

25.08.015 році ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

За твердженнями позивача, останній особисто звернувся до юридичного відділу Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з метою відновлення і отримання пенсії . Однак, відповідної відповіді не отримав.

За твердженнями відповідача, позивач особисто не звертався до Управління з відповідною заявою.

09.07.2019 року позивач через представника звернувся до відповідача з вимогою про надання відповіді на заяву про поновлення пенсії, до якої повторно надано необхідні документи.

Листом № 1585/04 від 25.03.2019 року Васильківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області повідомило позивача, що останній перебуває на обліку в Управлінні з 01.12.2018 році та отримує пенсію за віком (Список № 1) згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; згідно довідки від 10.10.2018 року зареєстрований як внутрішньо переміщена особа; відповідно до Протоколу № 22 (7) від 09.11.2018 року засідання районної комісії Васильківської районної державної адміністрації Київської області Вовкохату Є.Ф. відмовлено в проведенні виплати пенсії з 01.12.2018 року.

Вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача, що полягає у нерозгляді заяви позивача про поновлення пенсії та вбачаючи наявність підстав для зобов`язання Головного управління ПФУ у Київській області розглянути у встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-ІV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У відповідності до ст.. 51 цього Закону, в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено у вказаному рішенні №25-рп/2009, оскаржуваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набуло статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплату якої було припинено на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу пенсійні органи мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Суд зазначає, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у рішенні № 25-рп/2009, яке є безумовною підставою для нарахування та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.

Частиною 2 ст. 49 Закону №1058-IV визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом (ч.2 ст.46 вказаного Закону).

За правилами статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 22-1 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

У пункті 2.1 Порядку № 22-1 міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

До заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні (п.2.5 Порядку №22-1).

При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі (пункт 4.2 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на поновлення виплати пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду в установленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, подання представником позивача відповідної заяви та документів, необхідних для поновлення виплати пенсії за віком, відповідачем не оспорюється, але відповідач вказує на відсутність відповідних документів, що підтверджують повноваження представника.

Так, відповідач вказує, що звернення від ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_4 , не свідчить про наявність відповідних повноважень на представництво інтересів позивача.

У контексті зазначеного суд звертає увагу на наступне.

З наявних матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 є законним представником інтересів позивача відповідно до довіреності від імені ОСОБА_4, до якої долучена довіреність від імені позивача. Судом також встановлено, що довіреність від 11.10.2018 року, яка надана ОСОБА_1 на представництво його інтересів, зокрема, ОСОБА_4, видана з правом передоручення повноважень іншим особам.

З огляду на зазначені норми права та встановлені обставини у справі суд приходить до висновку про наявність підстав визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у нерозгляді заяви позивача про поновлення пенсії та зобов`язання Головного управління ПФУ у Київській області розглянути у встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії.

Щодо позовних вимог винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суд зазначає наступне.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (стаття 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

На думку суду, дані позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.

Суд враховуючи доведеність факту неправомірної бездіяльність відповідача, що полягає у нерозгляді заяви позивача про поновлення пенсії та встановлення необхідності зобов`язати Головного управління ПФУ у Київській області розглянути у встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи та приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління ПФУ у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40, ) - задовольнити частково.

2. Визнати неправомірною бездіяльність відповідача, що полягає у нерозгляді заяви позивача про поновлення пенсії;

3. Зобов`язати Головного управління ПФУ у Київській області розглянути у встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Головного управління ПФУ у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А. Качур