Справа № 460/1204/21
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2021 року м. Рівне №460/1204/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В. за участю секретаря судового засідання Трохимчук А.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: Єфімов С. М.,

відповідача: представник Полюхович Р. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)
про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання зняття арешту, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 05.11.2020 ВП №59424304, зобов`язання зняття арешту.

Позов мотивовано протиправністю накладення арешту на банківський рахунок позивача та неправомірністю списання коштів із зазначеного рахунку держаним виконавцем з огляду на використання банківського рахунку позивача, який відкрито в АТ КБ «Приватбанк», для отримання заробітної плати. На думку позивача вказане унеможливлює накладення державним виконавцем арешту на такий рахунок та/або звернення стягнення на кошти, які містяться на такому рахунку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, позивач також вказав на встановлені законом обмеження на відрахування із його заробітної плати на погашення суми заборгованості у розмірі 20%.

Ухвалою від 09.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання зняття арешту прийнято до розгляду. Відкрито провадження в адміністративній справі №460/1204/21.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким останній позов не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив про правомірність накладення арешту на грошові кошти, що містились на відкритих рахунках позивача, оскільки рахунок позивача, на якому відповідачем арештовано кошти в межах виконавчого провадження, не належить до рахунків із спеціальним режимом використання з огляду на невідповідність визначеним законодавством ознакам такого рахунку. Також, у відзиві наголошено, що у випадку спеціального режиму використання рахунку, або належності такого рахунку до інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом, саме банку належить обов`язок з повернення постанови без виконання. Водночас, у разі прийняття банком при виконанні постанови виконавця без врахування вказаного в постанові застереження щодо непоширення арешту на кошти на рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом, виконавець не може відповідати за такі дії банку, в зв`язку з чим відповідач вважає правомірними свої дії щодо накладення арешту на грошові кошти позивача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та правомірною постанову про арешт коштів боржника від 05.11.2020 у виконавчому провадженні ВП №59424304.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві.

В свою чергу, представник відповідача надав суду додаткові заперечення відповідно до яких вказав, що в рахунок погашення заборгованості зі стягнутої з відповідача суми перераховується до бюджету лише 20% від заробітної плати. Решта суми залишається на депозитному рахунку, що свідчить про відсутність порушення положень ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, судом встановлено наступне.

На виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 59424304 з примусового виконання постанови № 56948321 від 21.06.2019, виданої відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 1348707,50 грн.

05.11.2020 державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника (позивача) в межах суми стягнення 1331801,99 грн., яка в подальшому направлена до виконання у банківські установи, в тому числі АТ КБ «Приватбанк».

Постановою державного виконавця від 15.08.2019 звернуто стягнення на доходи боржника - ОСОБА_1 , у розмірі 20 відсотків відрахування із заробітної плати.

12.11.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з банківського рахунку, яка мотивована тим, що картковий рахунок позивача, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», є рахунком, призначений для перерахунку заробітної плати.

Листом від 17.02.2021 відповідачем повідомлено позивача про можливість зняття арешту з рахунку позивача у разі надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо накладення арешту на грошові кошти у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та саму постанову про накладення арешту від 05.11.2020 ВП №59424304, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Основним законом, що регламентує порядок примусового виконання рішень, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (з наступними змінами і доповненнями, далі по тексту - Закон №1404-VIII).

Згідно статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно статті 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За приписами статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина перша, друга).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (пункт 7 частини третьої).

Відповідно до статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (частина перша).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. (частина п`ята).

Як встановлено судом, постановою державного виконавця від 01.07.2019 відкрито виконавче провадження №59424304 з примусового виконання постанови №56948321 від 21.06.2019, виданої відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави виконавчий збір у розмірі 1348707,50 грн.

05.11.2020 державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника (позивача) в межах суми стягнення 1331801,99 грн., яка в подальшому направлена до виконання у банківські установи, в тому числі АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до статті 56 Закону №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина перша).

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (абзаци перший, третій частини другої).

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (частина третя).

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (частина четверта).

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили (частина десята).

Аналіз наведених положень Закону №1404-VIII дає підстави стверджувати, що накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках боржника, є одним із визначених вказаним законом заходів щодо примусового виконання рішень.

Судом встановлено, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику - ОСОБА_1 , виключно в межах суми звернення стягнення (виконавчого збору) 1348707,50 грн., про що безпосередньо зазначено в постанові про арешт коштів боржника від 01.07.2019. В свою чергу, 05.11.2020 державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника (позивача) в межах суми стягнення 1331801,99 грн. (нестягнута сума заборгованості за виконавчим документом), яка в подальшому направлена до виконання у банківські установи, в тому числі АТ КБ «Приватбанк».

Приписами абзацу другого частини другої статті 48 Закону встановлено заборону звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

При цьому частиною третьою статті 52 Закону №1404-VIII визначено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Отже, рахунки, визначені частиною другою статті 48 Закону №1404-VIII, є спеціальними для цілей застосування обмежень при застосуванні положень, визначених пунктом 7 частини третьої статті 18, частини другої статті 48, частини третьої статті 52, статті 56 Закону №1404-VIII щодо накладення арешту на кошти на таких рахунках.

Крім того, аналіз наведених положень Закону №1404-VIII в сукупності з приписами статті 1074 Цивільного кодексу України, статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дає підстави для висновку, що рахунки, на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання та по суті не є такими рахунками. Зазначені рахунки є звичайними поточними рахунками з огляду на відсутність у законодавстві визначення такого виду рахунків як «зарплатний», що у свою чергу дає підстави для висновку про відсутність обмежень для накладення арешту на кошти на таких рахунках, крім суми арештованих коштів відповідно до обмежень щодо можливого розміру стягнення.

Також, суд зауважує, що визначені частиною третьою статті 52 Закону №1404-VIII обмеження щодо арешту коштів, які перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, стосуються особливостей звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а не фізичних осіб.

Статтею 73 Закону №1404-VIII передбачено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Такий вид виплат як заробітна плата відсутня у визначеному статтею 73 Закону №1404-VIII переліку виплат, на які не може бути звернено стягнення.

З наявної у матеріалах справи довідки АТ КБ «Приватбанк» від 09.11.2020 № НОМЕР_1 вбачається, що на відкритий в АТ КБ «Приватбанк» картковий рахунок ОСОБА_1 отримує заробітну плату.

АТ КБ «ПриватБанк», на яке нормами статті 52 Закону № 1404-VIII покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунку № НОМЕР_2 виконало. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

За таких обставин, рахунок № НОМЕР_2 не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, а кошти після зарахування на такий рахунок отримувача є власністю ОСОБА_1 , втратили свій цільовий статус (заробітної плати), та набули статусу вкладу.

Зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Також арешт може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати.

Таких же висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Отже, арешт на рахунок боржника не унеможливлює отримання заробітної плати ним, за його бажанням, готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на вказаний ним рахунок (адресу), а тому необґрунтованими є твердження позивача, що накладення арешту на його грошові кошти порушує право на отримання заробітної плати.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 03.02.2021 у справі №756/1927/16-ц (провадження № 61-10611св20).

В свою чергу, з приписів частини третьої статті 68 Закону №1404-VIII випливає, що виконання постанов про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Відповідно до частини другої статті 70 Закону №1404-VIII, із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за всіма іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Таким чином, обмеження в 20 або 50 відсотків в залежності від виду стягнення стосується саме утримання сум за виконавчими документами з заробітної плати боржника.

Судом достеменно встановлено, а також підтверджується матеріалами справи (довідкою №5 від 04.02.2021, довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 09.11.2020, звітами про здійснені відрахування та виплати), що із заробітної плати позивача стягується та перераховується в рахунок погашення боргу за виконавчим документом саме 20 % його заробітної плати. Решта коштів, акумулюється на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби.

Втім, за висновком суду, заробітна плата, яка фактично перерахована роботодавцем на банківський рахунок боржника та зарахована на такий рахунок набуває статусу коштів боржника в розумінні Закону №1404-VIII, відповідно, на кошти боржника, які фактично отримано ним у вигляді заробітної плати, не поширюється передбачене статтею 70 Закону №1404-VIII обмеження щодо утримання.

Відтак, приймаючи постанову про арешт коштів боржника від 05.11.2020 у виконавчому провадженні №59424304 щодо накладення арешту на грошові кошти позивача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону №1404-VIII.

За наведених обставин та проаналізованого судом правового регулювання спірних відносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 05.11.2020 ВП №59424304, зобов`язання зняття арешту.

Відтак у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (вул. Замкова, 22-а, м. Рівне, 33028, ) про визнання протиправною та скасування постанови від 05.11.2020 ВП №59424304, зобов`язання зняття арешту відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 06 квітня 2021 року

Суддя В.В. Щербаков