Справа № 160/1291/20
Суддя: Щербак А.А.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1291/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Щербака А.А. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Малиш Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.

розглянувши в м. Дніпро у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка Артема Вадимовича на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року (суддя Боженко Н.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської районної ради, голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка Артема Вадимовича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення сум,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Верхньодніпровської районної ради, голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка А.В. про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення сум.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Суд вирішив визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Верхньодніпровської районної ради №5-ос від 03.01.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу виконавчого апарату Верхньодніпровської районної ради з 04 січня 2020 року.

Стягнути з Верхньодніпровської районної ради ( місцезнаходження: 51600, Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхньодніпровськ, проспект Шевченка, 21) на користь ОСОБА_1 , (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 січня 2020 року по 17 грудня 2020 року у розмірі 164 755,20 гривень (сто шістдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят п`ять гривень 20 копійок), з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Позивачем була подана апеляційна скарга, просить змінити рішення суду першої інстанції (скасувати це рішення в частині відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення) та задовольнити позов з урахуванням уточнення в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 100 000грн. та шкоди, завданої позивачу погіршенням здоров`я в сумі 10 446грн., незважаючи на наявні в матеріалах справи докази. Також зазначено про безпідставність не застосування судом першої інстанції ст. 237 КЗпП України в частині покладення на голову Верхньодніпровської районної ради ОСОБА_2 обов`язку покрити шкоду, заподіяну Верхньодніпровській районній раді у зв`язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу.

Головою Верхньодніпровської районної ради також подана апеляційна скарга, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 127 608грн.

Апеляційна скарга обґрунтована що сума, належна до стягнення судом першої інстанції обрахована невірно.

Позивач свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представник відповідача апеляційну скаргу голови Верхньодніпровської районної ради підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як було встановлено судом першої інстанції, на підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 17.02.2016 № 22-ос ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника юридичного відділу виконавчого апарату Верхньодніпровської районної ради з 17 лютого 2016 року, як такого, що пройшов за конкурсом, з окладом згідно штатного розпису.

19 серпня 2019 року керуючою справами виконавчого апарату Верхньодніпровської районної ради ОСОБА_3 в присутності провідного спеціаліста загального відділу ОСОБА_4 , начальника організаційного відділу ОСОБА_5 було зафіксовано факт відсутності начальника юридичного відділу ОСОБА_1 на своєму робочому місці, за наслідками чого було складено акт про відсутність працівника на робочому місці від 19 серпня 2019 року.

Розпорядженням голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка А.В. № 52-од від 19.08.2019 «Про оголошення догани ОСОБА_1 » оголошено догану ОСОБА_1 начальнику юридичного відділу виконавчого апарату Верхньодніпровської районної ради, за неналежне виконання посадових обов`язків.

03 січня 2020 року розпорядженням голови Верхньодніпровської районної ради ОСОБА_2 №5-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено начальника юридичного відділу виконавчого апарату районної ради ОСОБА_1 з займаної посади з 03 січня 2020 року згідно з п. 3 ст.40 Кодексу Законів про працю в Україні за систематичне невиконання працівником без поважних причин своїх посадових обов`язків.

Позивач звернувся до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що доказів раніше застосованих не знятих і не погашених дисциплінарних стягнень за систематичне не виконання працівником без поважних причин своїх посадових обов`язків відповідачами в матеріали справи не представлено.

За висновками суду першої інстанції, оскільки тільки правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП, в діях позивача порушення трудових обов`язків, які б носили систематичний характер відсутні.

Суд першої інстанції також послався на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у справі №160/13063/19, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1: Верхньодніпровської районної ради, відповідача 2: голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка Артема Вадимовича про визнання протиправним та скасування розпорядження № 52-од від 19.08.2019 року, стягнення втраченої середньої заробітної плати в сумі 17 978,38 грн. - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка Артема Вадимовича № 52-од від 19.08.2019 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 ». В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Сума заробітку за час вимушеного прогулу судом була обчислена на підставі довідки, виданої Верхньодніпровською районною радою.

В частині відмовлених позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що стверджуючи про те, що відповідачами позивачу завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

З цих же підстав було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення в рахунок відшкодування шкоди, завданої здоров`ю 10 446 грн. 00 коп., оскільки позивачем не доведено, що погіршення стану здоров`я останнього пов`язане саме зі звільненням. Консультативний висновок ангіохірурга та фіскальні чеки на ліки, який надано позивачем, таким доказом слугувати не може, оскільки вказує на стан здоров`я позивача взагалі, а не на погіршення такого стану в результаті незаконного звільнення.

Також суд першої інстанції зазначив, що конструкція статті 237 КЗпП України дає підстави для висновку, що результати розгляду трудового спору щодо незаконного звільнення працівника, можуть мати наслідком покладення на службову особу, винну у його незаконному звільненні, обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації після оплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто у підприємства, організації, установи з часу виплати сум незаконно звільненій особі, виникає право регресної вимоги до працівника, винного в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Такі вимоги не можуть бути вирішені одночасно у справі за позовом працівника до власника чи уповноваженого ним органу.

Як позивач так і відповідач оскаржують рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 січня 2020 року по 17 грудня 2020 року у розмірі 164 755,20 гривень.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до наданої позивачем довідки про доходи, виданої Верхньодніпровською районною радою, середньомісячна заробітна плата на день звільнення становить 14416,045 грн., середньоденна - 686,48 грн. При цьому, особливостей в роботі за цей період (за два місяці до звільнення) Верхньодніпровської районної ради матеріалами справи не підтверджено.

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , у період з 04.01.2020 р. по 17.12.2020 р. становить 240 робочих днів, а тому стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 164 755,20 (686,48 грн. х 240 р.д.) з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, оскільки він зроблений на підставі наявної в матеріалах справи довідки про доходи позивача, що була надана Верхньодніпровською районною радою (а.с. 233 том 1).

Оскільки позивача спірним розпорядженням було звільнено 03 січня 2020 року, то враховуючи зазначені в довідці виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (листопад та грудень 2019 року), середньомісячна заробітна плата на день звільнення дійсно становить 14416,045 грн., середньоденна - 686,48 грн.

Судом першої інстанції вірно було застосовано Постанову Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку нарахування середньої заробітної плати».

Враховуючи кількість днів вимушеного прогулу, помилки в розрахунку суми, належної до стягнення, судом першої інстанції не було зроблено.

Доводи апеляційних скарг вказаного не спростовують.

Щодо решти доводів апеляційної скарги позивача.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем належним чином не обґрунтовано виникнення у нього моральної шкоди, пов`язаної саме зі звільненням з посади. Відповідно до положень ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України позивач не навів достатніх доказів настання шкоди його здоров`ю чи іншого порушення сімейних чи суспільних взаємовідносин, що може свідчити про заподіяння йому моральної шкоди.

Щодо стягнення шкоди, завданої здоров`ю, суд першої інстанції також вірно зазначив, що позивачем не було доведено, що погіршення стану здоров`я останнього пов`язане саме зі звільненням.

Згідно з статтею 237 Кодексу законів про працю України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Судом першої інстанції вірно було зазначено, що саме у підприємства, організації, установи з часу виплати сум незаконно звільненій особі, виникає право регресної вимоги до працівника, винного в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Такі вимоги не можуть бути вирішені одночасно у справі за позовом працівника до власника чи уповноваженого ним органу.

Доводи апеляційної скарги позивача вказаного не спростовують.

Таким чином, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка Артема Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської районної ради, голови Верхньодніпровської районної ради Кравченка Артема Вадимовича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення сум залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції в строк, передбачений ст. 329 КАС України.

Постанова у повному обсязі складена 08 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш