Справа № 400/6079/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/6079/20
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді Коваля М.П.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року по справі № 400/6079/20, прийнятого у складі судді Лебедєвої Г.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області, за участю третьої особи: Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, про стягнення майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, за участю третьої особи: Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, в якому просив:

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області на користь позивача майнову шкоду в сумі 6190,00 грн. (недотриману у 2019 році щорічну разову грошову допомогу, як учаснику бойових дій), завдану Законом України, який визнано неконституційним.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі

Не погоджуючись з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що спірні правовідносини є публічно-правовими та належать до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Апелянт також зазначає, що він є особою, яка отримала статус учасника бойових дій під час проходження військової служби, та мав право на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, проте був позбавлений можливості її отримати в повному обсязі через прийняття нормативно правового акту, який в подальшому був визнаний неконституційним, однак має мету отримати саме недоотриману допомогу, а не компенсацію чи іншу виплату, яка не стосується основної виплати.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року справу та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді від 29.12.2020 року позовну заяву було відмовлено у відкритті провадження у справі. Приймаючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спір має приватно-правовий характер та належить до розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з урахуванням наступного:

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому, у тому числі :

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Преамбула Конвенції зазначає : «Уряди держав членів Ради Європи, які підписали цю Конвенцію, беручи до уваги Загальну декларацію прав людини, проголошену Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року, беручи до уваги те, що ця Декларація має на меті забезпечити загальне та ефективне визнання і додержання проголошених у ній прав, беручи до уваги те, що метою Ради Європи є досягнення тіснішого єднання між її членами і що одним із засобів досягнення цієї мети є забезпечення і розвиток прав людини та основоположних свобод, знову підтверджуючи свою глибоку віру в ті основоположні свободи, які становлять підвалини справедливості та миру в усьому світі і які найкращим чином забезпечуються, з одного боку, завдяки дієвій політичній демократії, а з іншого боку, завдяки спільному розумінню і додержанню прав людини, від яких вони залежать, сповнені рішучості, як уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:..»

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (див., рішення у справі Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі (Podbielskiand PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98, п. 62 та у справі Воловік проти України (Volovik v. Ukraine) від 6 грудня 2007 року, заява № 15123/03.).

Термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції ( 995_004 ) спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії" (Coeme and Others v. Belgium), NN 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII). Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".( додатково див.п.23 -24 рішення ЄСПЛ у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви N 29458/04 та N 29465/04) від 20 липня 2006 року.

Апеляційний суд зазначає, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України майнову шкоду у розмірі 6190,00 грн. у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги до 5 травня 2019 року, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Преамбулою Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належним умов для їх життєзабезпечення. А отже, є спеціальним нормативно-правовим актом, який покладає на певні державні структури обов`язки по створенню та забезпеченню певних умов соціального захисту ветеранів війни.

Частина 5 ст.12 вказаного Закону передбачає виплату учасникам бойових дій щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Тобто, органи, які здійснюють таку виплату, виступають щодо учасників бойових дій не як рівноправна сторона, а як носій суверенної влади, на який покладено обов`язок по забезпеченню соціального захисту ветеранів війни (зокрема, через виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня).

Апеляційний суд, керуючись принципом верховенства права, практикою ЄСПЛ , як джерела права, вимогами чинного процесуального закону та враховуючи практику Верховного Суду , не погоджується із висновком суду 1-ої інстанції та вважає, що вказана справа належить до юрисдикції адміністративного суду, який в цьому випаду , у розумінні статті 6 Конвенції, є «судом встановленим законом», вирішення по суті даного спору буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу вищевказаної щорічної разової грошової допомоги, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права, а тому мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Отже, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник адміністративних відносин, як правило, як учасник в особі органу, якого визначено порушником прав особи.

Відповідно до пп. 41 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423 Міністерство соціальної політики відповідно до покладених на нього завдань організовує виплату до 5 травня разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Абзацами 1 та 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 року №112 визначено, що Міністерство соціальної політики організовує виплати шляхом перерахування коштів структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення), центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

При цьому, позивачем заявлено вимогу про стягнення майнової шкоди до держави України в особі Управління Державної казначейської служби у місті Миколаєві Миколаївської області.

Пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015 року, визначено, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується в координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до пп.3 п.4 вказаного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Отже, виконуючи свої повноваження, Державна казначейська служба України не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціальних виплат і компенсацій Центрального району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради як учасник бойових дій. Нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2017-2019 роках здійснював позивачу Департамент праці та соціальної політики Миколаївської міської ради.

Тобто, позовні вимоги щодо стягнення майнової шкоди за недоотриману щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня мають бути звернені до вищезазначеного органу.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що відповідно до положень ч.3,4 ст. 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Отже, суд першої інстанції наділений повноваженнями щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучити у справі співвідповідача та вирішити питання щодо протиправності нарахування та виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня не в повному обсязі без урахування рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 за №3-р/2020, яким визнано неконституційним окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За таких обставин апеляційний суд доходить до висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, порушив норми процесуального права, наявні підстави для скасування ухвали суду 1-ої інстанції та задоволення апеляційної скарги, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.8,19, 55,125 Конституції України, ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,5,12,14,19,21, 292, 308, 311, 312, 315,320, 321, 322, 325,374 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повне судове рішення складене та підписане 07 квітня 2021 року

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.