Справа № 640/14202/20
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року м. Київ № 640/14202/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

Громадянки Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнати протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась громадянка Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія, ОСОБА_2 .

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія, ОСОБА_2 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через релігійні причини та систематичне порушення прав людини і був змушений покинути країну походження, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представником Державної міграційної служби України подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що територіальним органом ДМС, де розглядалася заява заявника, належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі ч. 6 сг. 8 Закону прийнято правомірне рішення про відмову заявнику в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Від представника позивача до суду не надходила відповідь на відзив.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Дессе, Ефіопія, країна громадянської належності - Ефіопія, країна постійного проживання - Ефіопія, національність - тиграй, віросповідання - християнство (православ`я), знання мов - амхарська (рідна), англійська (вільно), тигринья (пасивна розмовна), відношення до військової служби - невійськовозобов`язана, сімейний стан - неодружена.

17 червня 2020 року Позивач отримала Повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (надалі за текстом позову - Третя особа) № 190 від 15.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте на підставі рішення Державної міграційної служби України (надалі за текстом позову - Відповідач) № 214-20 від 09.06.2020.

Позивачеві було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Не погоджуючись із таким рішенням Позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи такий наказ відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

За результатами вивчення документів з матеріалами особової справи яку судом витребувано ухвалою від 26.06.2020 року, позивача, інформації отриманої від позивача та інформації по країні походження, встановлено наступне:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Дессе, Ефіопія, країна громадянської належності - Ефіопія, країна постійного проживання - Ефіопія, національність - тиграй, віросповідання - християнство (православ`я), знання мов - амхарська (рідна), англійська (вільно), тигринья (пасивна розмовна), відношення до військової служби - невійськовозобов`язана, сімейний стан - неодружена.

Позивач стверджує, що є громадянкою Ефіопії, на підтвердження чого документів не надала, оскільки, з її слів, паспорт було втрачено на території України (вилучено обманним шляхом невідомою особою, яка за грошову винагороду допомагала позивачу легально перетинати кордони країн). Вищу освіту здобула в Університеті м. Діре-Дауа, Ефіопія (Dire Dawa University) та отримала диплом бакалавра економічних наук у 2011, на підтвердження чого надала вказаний диплом із додатком до нього. В Ефіопії позивач працювала репетитором з математики та англійської мови впродовж 2010-2015 (самозайнятість).

Як повідомляє позивач вона народилася у м. Дессе (Ефіопія) та проживала там з батьками до 11 років (2000). Однак внаслідок ефіопсько - еритрейського конфлікту 1998- 2000 років її батьки еритрейського походження зникли (були примусово повернуті до Еритреї), після чого позивач проживала в родині сусідів у м. Аддіс-Абеба до 2007, де зазнавала сексуального насилля з боку чоловіка - господаря будинку, який займався незаконною діяльністю (обмін валют на «чорному ринку»).

Як стверджує позивач, вона таємно покинула родину сусідів у 2007 та переїхала до м. Мека, де проживала та навчалася у католицькій школі до 2009, після чого проживала в м. Діре-Дауа, де здобула вищу освіту та у подальшому працевлаштувалася.

Зі слів позивача, у березні-квітні 2018, повертаючись з роботи, вона отримала усні погрози від невідомої особи, адресантом яких, на думку заявниці, був господар будинку, з боку якого вона зазнавала сексуального насилля. Саме це, як повідомляє позивач змусило її покинути країну громадянської належності.

01.12.2018 згідно слів позивача вона легально вибула з Ефіопії повітряним шляхом та, прямуючи через транзитну країну Туреччину (м. Стамбул).

02.12.2018 прибула до України (м. Львів). Як повідомила позивач, країною призначення була Німеччина.

16.04.2019 позивач звернулася за захистом до органів міграційної служби, вказавши, що в інших країнах або регіонах України за захистом раніше не зверталась.

Причиною звернення за захистом в Україні у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява) вказувала загрозу бути вбитою у випадку повернення до країни громадянської належності через прагнення агента переслідування змусити її мовчати про події у минулому.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання переслідування позивача через своє віросповідання та військові дії.

В ході аналізу повідомлених заявником фактів Державною міграційною службою України встановлено ряд суттєвих непослідовностей та суперечностей, які впливають на загальну оцінку правдоподібності заяви шукача захисту під час розгляду його скарги.

У ході співбесід від 24.04.2019 та від 09.07.2019 заявник повідомляє, що у 2000, коли вона знаходилась у школі, її батьків, еритрейців за походженням, схопила поліція Ефіопії і змусила виїхати до Еритреї у зв`язку з конфліктом між вказаними країнами, про що шукачка захисту дізналася від сусідки, яка і запропонувала позивачу, жити в їх родині.

Такі твердження заявника виглядають непереконливими, зокрема, з огляду на те, що їй невідомо про наявність у її батьків документів громадян Ефіопії, а також про те, чому поліція схопила батьків з метою примусового повернення, а їх неповнолітню дитину (тобто, заявника), громадянку Ефіопії, залишили без офіційного опікуна та житла, оскільки, зі слів, позивача, уряд привласнив будинок її батьків.

Наявна інформація по країні походження (далі - ІКП) та інформація з відкритих джерел підтверджує факт існування конфлікту між згаданими країнами та витіснення населення Еритреї зі спірних територій:

«Появление Зритреи отрезало Зфиопию от портов на Красном море, а после введення в 1998 году Асмзрой собственной валюти - накфьг - и установлення високих пошлин за транзит зфиопских товаров в зритрейский порт Ассаб, начались сначала конфликтьі, а затем (с моя 1998 г.) крупная война. [...] В основном конфликт возник из-за спорного региона Бадаме , находящегося примерно в 100 милях к востоку от Судана. В 1990-ьіе годьі многие бившие зфиопские партизани переселились в Бадаме и занялись там фермерством на небольших участках земли, вьітесняя многих проживающих там зритрейских крестьян. К августу 1997 года зфиопские вооруженньїе сили вигнали гражданских зритрейских администраторов из деревни Бада . В октябре 1997 года Зфиопия випустила новую официальную карту, на которой Бада вместе с большей частью региона Бадаме били обозначеньг как зфиопская территория».

https://armedia.am/rus/news/5721/efiopiva-eritreva-istoriva-i-prichiniv-konflikta.html

У ході розгляду заяви позивача відомо, що вона народилася та проживала з батьками у м. Дессе, звідки, з її слів, їх у 2000 витіснили у ході конфлікту. Відповідно до цитованої вище інформації, витіснення еритрейців відбувалося фактично до початку військового конфлікту, з 1990 по 1997, виключно зі спірного регіону Бадме (Васіте, нині є територією Еритреї), відстань від якого до м. Дессе складає близько 766 км.

Ураховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Ефіопії буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявниці та інші суттєві порушення прав людини або заявниця зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Ефіопії. Жодних переконливих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання заявницею не було надано та не повідомлено.

Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, з огляду на все викладе вище, суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином проаналізувало всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. Документів, що підтверджують факти переслідувань та утисків позивач не суду не надав, обставин, зазначених у відзиві не спростував.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а тому позовні вимоги громадянки Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_2 є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Громадянки Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, 16, ), третя особа: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А, ) - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.А. Качур