Справа № 500/3392/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/3392/20 пров. № А/857/3008/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року у справі № 500/3392/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Мандзій О.П. в м. Тернопіль Тернопільської області 05 січня 2021 року у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, повне судове рішення складено 05 січня 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі також ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач), в якій просила суд:

- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо незарахування до трудового (страхового) стажу для призначення пенсії періодів її трудової діяльності з 06.05.1982 року по 01.08.1983 року на Бережанському хлібокомбінаті, з 08.12.1989 року по 03.06.21990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств райСТ та з 22.03.2000 року по 31.12.2000 в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна», з 28.05.2019 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати періоди її трудової діяльності з 06.05.1982 року по 01.08.1983 року на Бережанському хлібокомбінаті, з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств райСТ та з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна», з 28.05.2019 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи вказує, що згідно довідки від 16.08.2019 року № 324, виданої Тернопільською споживспілкою Бережанське районне споживче товариство, у архівних документах є відомостіщо ОСОБА_2 з 08.12.1989 року по 01.12.1994 року працювала завцехом в об`єднанні виробничих підприємств райСТ. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що оскільки вказані прізвище та ім`я не відповідають даним паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 15.05.1996 Бережанським РВ УМВС на ім`я ОСОБА_1 , то відсутні підстави зарахувати періоди роботи з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року, з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств Бережанське районне споживче товариство.

Період роботи з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна» не зарахований до страхового стажу, оскільки позивачем не надані жодні відомості про встановлений та виконаний мінімум трудової участі (трудодні) та відсутня інформація в системі персоніфікованого обліку про сплату страхових внесків.

За даних обставин, вважає, що підстав для зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу немає.

Позивач надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд, з огляду на статтю 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також Закон № 1058-IV) з 28.05.2019 року.

Листами ГУ ПФУ в Тернопільській області від 15.06.2020 року № 1115-1113/Р-02/8-1900/20 та від 04.08.2020 року № 1757-1634/ Р-02/8-1900/20, за результатами розгляду звернень позивача, повідомлено про неможливість врахувати періоди роботи з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств райСТ та з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна» до страхового стажу.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховував записи трудової книжки, недостовірності або інших ознак юридичної дефектності якої не встановлено, а тому вважав її належним та допустимим доказом у справі, і з огляду на це прийшов до висновку, що періоди трудової діяльності з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року та з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з пунктом 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з частиною третьої статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до змісту статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Приписами частин першої та другої статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі також Закон № 1788-XII) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі також - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Таким чином, основним документом, якій підтверджує стаж роботи конкретної особи на підприємстві,- є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 вищезазначеного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ та пункту 20 Порядку № 637 для призначення пенсій у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, організацій або їх правонаступників.

Уточнююча довідка підприємства про підтвердження спеціального трудового стажу роботи є підставою для прийняття органами Пенсійного фонду рішення про призначення пенсії на пільгових умовах.

У довідці має бути вказано: період роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія, або посада; характер виконаної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів відповідач послався на невідповідність прізвища та ім`я в архівних документах за періоди роботи з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств райСТ згідно довідки №324 від 16.08.2019 року, виданої Тернопільською споживспілкою Бережанське районне споживче товариство, а також відсутність відомостей про встановлений та виконаний мінімум трудової участі (трудодні) та інформації в системі персоніфікованого обліку про сплату страхових внесків за період роботи з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна».

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу від 08.12.1989 року № 394 ОСОБА_3 прийнято на посаду завідувача цехом в об`єднанні виробничих підприємств райСТ. Згідно із наказом від 01.12.1994 року № 349 ОСОБА_4 звільнена із посади завідувача цехом в об`єднанні виробничих підприємств райСТ.

Також, довідкою Бережанського районного споживчого товариства від 16.08.2019 року № 74 підтверджено, що ОСОБА_2 з 08.12.1989 року (наказ про прийняття від 08.12.1989 року № 394) по 01.12.1994 року (наказ про звільнення від 01.12.1994 року № 349) працювала завідувачем цехом в об`єднанні виробничих підприємств райСТ.

За результатами розгляду звернення позивача щодо зазначення імені з «Ганна» на « ОСОБА_5 » та прізвища « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », Бережанське районне споживче товариство листом від 04.03.2020 року № 25 повідомило про неможливість внести зміни, оскільки об`єднання виробничих підприємств Бережанського райСТ було самостійною юридичною особою з відповідним веденням кадрових документів і у 2003 році ліквідоване. В ході ліквідації об`єднання виробничих підприємств Бережанського райСТ документи довгострокового (довічного) зберігання були передані на зберігання, а тому вносити зміни, виправлення чи інші дії з документами ліквідованого товариства, Бережанського районного споживчого товариства не уповноважене.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість отримати довідку для підтвердження вказаного трудового стажу з незалежних від позивача причин.

Водночас, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки та іншої документації (вина позивача відсутня).

Більше того, відповідач, ставлячи під сумнів періоди роботи з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств райСТ, самостійно зарахував до страхового стажу позивача період з 04.06.1990 року по 03.06.1993 року, що в сукупності охоплюється періодом визначеним у довідці Бережанського районного споживчого товариства від 16.08.2019 року № 74.

Таким чином, в сукупності наданих відомостей, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не зараховано позивачу до стажу роботи в об`єднанні виробничих підприємств райСТ періоди з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року з підстав розбіжності у написанні однієї літери прізвища та імені позивача з його паспортними даними, оскільки наведена помилка сталася не з вини позивача, який мав обґрунтовані очікування на належне виконання роботодавцем своїх обов`язків щодо ведення відповідних документів.

Щодо періоду роботи з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року записи трудової книжки ОСОБА_8 серії НОМЕР_2 , виданої 01.02.2000 року колгоспом «Україна», свідчать про прийняття її в члени сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» на посаду бухгалтера 22.03.2000 року і звільнення 30.06.2001 року у зв`язку із реформуванням господарства.

Факт роботи позивача і виплати йому заробітної плати у вказаний період також підтверджується витягом із відомостей заробітної плати, згідно якої ОСОБА_1 відпрацювала у березні 2000 року 7 днів; у квітні 2000 року 25днів; у травні 2000 року 24 дні; у червні 2000 року 24 дні; у липні 2000 року 25 днів; у серпні 2000 року 26 днів; у вересні 2000 року 26 днів; у жовтні 2000 року 22 дні; у листопаді 2000 року 24 дні; у грудні 2000 року 26 днів.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність посилання відповідача на ненадання позивачем відомостей про встановлений та виконаний мінімум трудової участі (трудодні), оскільки такі необхідні для визначення права на пенсію за вислугу років, для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу, тоді як в спірних правовідносинах період роботи з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна» позивач просить зарахувати до страхового стажу.

Також, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що відповідно до даних з індивідуальних відомостей про застраховану особу, відсутня сплата страхових внесків з огляду на наступні положення законодавства.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 Закону № 1058-IV, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з статтею 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до статті 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону, зокрема є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи-підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб-підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10 статті 11 цього Закону.

Частиною шостою статті 20 Закону № 1058-IV визначено, що страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг).

Таким чином, аналізуючи зазначені норми Закону № 1058-IV, позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством щодо сплати страхових внесків, оскільки відповідно до статті 106 Закону № 1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство - страхувальник, в якому працює позивач, так як саме воно нараховує страхові внески із заробітної плати застрахованої особи.

Така правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.03.2018 року у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі № 482/434/17.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи викладені вище обставини, апеляційний суд дійшов висновку про протиправність дій ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності з 08.12.1989 року по 03.06.1990 року та з 04.06.1993 року по 01.12.1994 року в об`єднанні виробничих підприємств райСТ та з 22.03.2000 року по 31.12.2000 року в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Україна», та необхідність захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача зарахувати вказані періоди та, у зв`язку зі збільшенням страхового стажу, здійснити перерахунок пенсії.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року у справі № 500/3392/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар