Справа № 320/2201/19
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року № 320/2201/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леонтовича А.М., за участю секретаря судового засідання Шевчук Н.С.,

позивача не з`явився

представника відповідача Баловнєвої Ю.Є.

представника третьої особи 1 Федорченко Д.А.

представник третьої особи 2 не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління державного бюро розслідувань в м. Києві

треті особи Державне бюро розслідувань, рада громадського контролю при ДБР в особі голови - Болдіна М.Я.

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

І. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління державного бюро розслідувань в м. Києві 3-ті особи: Державне бюро розслідувань, рада громадського контролю при ДБР в особі голови - Болдіна М.Я., у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача (оформлене у формі листа від 26.03.2019 № 5290/12-2019 вих) про відмову ОСОБА_1 у призначенні на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

- визнати протиправною бездіяльність відповідача з приводу призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, та зобов`язати відповідача видати наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (без проходження особою стажування), яким одночасно присвоїти ОСОБА_2 6 ранг державного службовця.

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26; код СДРПОУ 42332040) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду у вигляді неотриманої заробітної плати за період з 15.03.2019 по момент ухвалення судового рішення (розмір шкоди станом на 18.03.2021 складає 570 522,10 грн.).

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26; код СДРПОУ 42332040) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) понесені позивачем судові витрати у відповідності до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю не призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань. Також, зазначено, що добір кадрів до Державного бюро розслідувань є виключною компетенцією Конкурсної комісії, а Директор Бюро виконує лише "церемоніальну" функцію з призначення особи на відповідну посаду.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказав, що призначення або звільнення з посад є безпосередньою реалізацією відповідачем, як субґєктом владних призначення, своїх публічно-владних управлінських повноважень.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 08.05.2019 позовну заяву залишено без руху (суддя Лиска І.Г.).

Ухвалою суду від 21.06.2019 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.08.2019 відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 07.10.2019 зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 11.11.2019 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 11.11.2019 зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.03.2020 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.03.2020 у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Лиска І.Г., - відмовлено.

Ухвалою суду від 16.03.2020 задоволено заяву ОСОБА_3 про самовідвід.

Ухвалою суду від 20.03.2020 задоволено заяву ОСОБА_4 про самовідвід.

Ухвалою суду від 23.03.2020 адміністративну справу прийнято до провадження суддею Леонтовичем А.М .

Ухвалою суду від 01.10.2020 витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 01.10.2020 виправлено описку у судовому рішенні.

Ухвалою суду від 07.10.2020 витребувано докази по справі.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

19.09.2018 Державним бюро розслідувань було оприлюднено оголошення про проведення конкурсу для призначення на посаду у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань.

19.10.2018 позивачем було подано до Конкурсної комісії Державного бюро розслідувань заяву про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань та документи передбачені вимогами Порядку проведення конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань.

12.12.2018 рішенням Конкурсної комісії Державного бюро розслідувань, оформленого протоколом №55 затверджено список кандидатів для призначення на 74 вакантні посади у Державному бюро розслідувань, до якого було включено, зокрема, ОСОБА_1

01.02.2019 рішенням Конкурсної комісії Державного бюро розслідувань, оформленого протоколом №62, за результатами проведених співбесід з кандидатами на посади, рекомендовано Директору Державного бюро розслідувань Трубі Р.М. на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_1

26.03.2019 рішенням Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києві №5291/12-2019 за результатами співбесіди, прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

V. Норми права

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який частину своїх повноважень реалізує спільно із першим заступником Директора Державного бюро розслідувань і заступником Директора Державного бюро розслідувань відповідно до частини другої статті 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено повноваження Директора Державного бюро розслідувань, зокрема пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що директор Державного бюро призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних органів Державного бюро розслідувань.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.

Згідно пункту другого частини третьої статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Директор територіального органу Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального органу, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 11 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у цих підрозділах затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад, визначених у частині першій статті 10, частині першій статті 13 та частині першій статті 24 цього Закону, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, що проводиться в порядку, визначеному Директором Державного бюро розслідувань на основі Типового порядку проведення відкритого конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом статей 13 та 24 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до повноважень Директора Державного бюро розслідувань віднесено призначення на посаду та звільнення з посади директорів територіальних органів, керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, а також керівників та працівників підрозділів внутрішнього контролю центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань за поданням Конкурсної комісії в порядку, передбаченому частинами другою-одинадцятою статті 11 цього Закону.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 18 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» працівники Державного бюро розслідувань під час виконання покладених на них обов`язків є представниками влади, діють від імені держави і перебувають під її захистом. Ніхто, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених законами випадках, не має права втручатися в їхню законну діяльність.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку проведення конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань, затвердженого наказом Директора Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2018 року №13 конкурс на зайняття посад в Бюро проводить конкурсна комісія (комісії) (далі - Комісія). Для проведення конкурсу на зайняття посад в Бюро Директор Бюро утворює Комісію, затверджує її персональний склад.

Згідно з пунктами 2, 3, 13 розділу ІІ Порядку Комісія утворюється у складі п`яти осіб, з яких не менше трьох є представниками Бюро.

До роботи у складі Комісії можуть залучатися представники громадських об`єднань, що діють відповідно до Закону України «Про громадські об`єднання», та/або представник Ради Громадського контролю Державного бюро розслідувань.

До складу Комісії можуть залучатися представники інших державних органів (за згодою).

Згідно з пунктом 13 розділу ІІ Порядку з метою залучення представників інших державних органів до складу Комісії Директор Бюро подає до відповідного державного органу письмове клопотання, на підставі якого керівник відповідного органу приймає рішення про участь уповноваженого представника у роботі Комісії (за його згодою).

Пунктами 4-12 розділу ІІ Порядку визначено процедуру відбору до складу Комісії представників громадських об`єднань та/або представника Ради Громадського контролю Державного бюро розслідувань.

VI. Оцінка суду

Системний аналіз наведеного вище правового регулювання дає підстави для висновку, що призначення на службу до Державне бюро розслідувань відбувається виключно за результатами відкритого конкурсу на конкретно посаду, що визначена під час оголошення конкурсу, на яку у кожному конкретному випадку визначаються кваліфікаційні вимоги. При цьому, положеннями Закону України Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та Порядку проведення конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань, затвердженого наказом Директора Державного бюро розслідувань від 14.02.2018 року №13 визначено чітку процедуру проходження конкурсу на посади в Державне бюро розслідувань, а саме: - оголошення конкурсу; - подання заяви про участь у конкурсі в Бюро за формою, визначеною у додатку 1 до цього Порядку та інших документів; - проведення кваліфікаційного іспиту з кандидатами на вакантні посади; - проведення співбесіди; - формування Конкурсною комісією загального рейтингу кандидатів та надання рекомендацій Директору Бюро переможця конкурсу для призначення на відповідну посаду; - проходження психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа, особою, яка претендує на зайняття посади в Бюро; - вирішення Директором Бюро питання про призначення (відмову у призначенні) особи на посаду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Конкурсної комісії Державного бюро розслідувань, оформленого протоколом №62, за результатами проведених співбесід з кандидатами на посади, рекомендовано Директору Державного бюро розслідувань Трубі Р.М. на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 .

За результатами проведеною Директором Бюро співбесіди з позивачем було прийнято рішення про рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

У судовому засіданні позивач наголошував на тому, що добір кадрів до Державного бюро розслідувань є виключною компетенцією Конкурсної комісії, а рішення про відмову є протиправним, так як Директор Бюро виконує лише "церемоніальну" функцію з призначення особи на відповідну посаду.

Суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Рішення комісії про визначення переможця конкурсу фіксується у протоколі засідання Комісії, що підписується головою та секретарем Комісії. Загальний рейтинг кандидатів та рішення Комісії про визначення переможця конкурсу оприлюднюються на офіційному веб-сайті Бюро протягом 10 робочих днів після прийняття рішення про визначення переможця конкурсу.

Комісія за результатами конкурсу рекомендує Директору Бюро переможця конкурсу для призначення на відповідну посаду.

Другий за результатами конкурсу кандидат має право на призначення на таку посаду протягом одного року з дня проведення конкурсу, якщо така посада стане вакантною, а також у разі, якщо переможець конкурсу відмовився від зайняття посади або йому відмовлено у призначенні на посаду за результатами спеціальної перевірки.

Призначення переможця конкурсу на відповідну посаду в Бюро відбувається за погодженням із заступниками Директора Бюро, що здійснюється не пізніше наступного робочого дня за днем подання Комісією рекомендації Директору Бюро про призначення переможця конкурсу на посаду. Перший заступник, заступник Директора Бюро мають право відмовити у погодженні призначення переможця конкурсу на посаду з підстав виявлення (встановлення) обставин, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Особа, яка претендує на зайняття посади в Бюро, проходить психофізіологічне дослідження із застосуванням поліграфа (технічного багатоканального реєстратора психофізіологічних реакцій суб`єкта дослідження, який дає можливість виявляти і фіксувати психофізіологічні реакції суб`єкта дослідження на певні стимули (подразники) шляхом перетворення його психофізіологічних показників активності з аналогових сигналів у цифрові сигнали, які відображаються у вигляді кривих на поліграмах). Психофізіологічне дослідження проводиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Про місце і час проведення психофізіологічного дослідження особа інформується за наданим нею контактним номером телефону та (або) електронною поштою. Результати дослідження не є підставою для прийняття рішення про відмову особі у зайнятті посади, а використовуються Директором Бюро під час проведення співбесіди з такою особою лише як інформація ймовірного характеру, яка сприяє її оцінюванню. Відмова кандидата на зайняття посади в Бюро від участі в психофізіологічному дослідженні із застосуванням поліграфа є підставою для відмови в розгляді його кандидатури.

Директор Бюро за результатами розгляду рекомендацій Комісії, а саме документів щодо призначення переможця конкурсу на посаду в Бюро вирішує питання про призначення (відмову у призначенні) особи на посаду.

Директор Бюро відмовляє у призначенні переможця конкурсу на відповідну посаду в Бюро з підстав виявлення (встановлення) обставин, передбачених законодавством України, які унеможливлюють зайняття кандидатом відповідної посади у Бюро.

З аналізу норм Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та Порядку проведення конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань, слідує, що визначення переможця конкурсу на відповідну посаду належить до дискреційних повноважень Директора Бюро.

Як убачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Таким чином, питання щодо призначення на посаду є кадровим рішенням, яке приймає Директор ДБР на підставі наявної інформації, документів, перевірок, за наслідками особистої співбесіди, що узгоджується з положеннями ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідно, суд не може зобов`язувати Директора ДБР призначати певного кандидата на ту чи іншу посаду та втручатися у дискреційні повноваження ДБР як суб`єкта призначення, щодо призначення позивача на відповідну посаду.

В аспекті наведеного, суд також зазначає, що участь в конкурсі на зайняття вакантної посади, рекомендація Конкурсної комісії щодо призначення на відповідну посаду в такому конкурсі не призводила до автоматичного виникнення правовідносин публічної служби між сторонами, через що покликання на порушення його прав на працю, мирне володіння майном є голослівним та спростовуються матеріалами справи.

Рекомендація конкурсної комісії про призначення переможця конкурсу на відповідну посаду, що мало місце у даній справі, не носить імперативного (зобов`язуючого, абсолютного) характеру для керівника відповідача прийняти на відповідну посаду такого переможця конкурсу (тобто, така рекомендація надає лише право призначити на посаду, однак не є незаперечною обставиною, за наявності якої відповідач повинен винести рішення про прийняття на публічну службу).

Водночас,суд погоджується з доводами відповідача та третьої особи, що Директор Бюро, за результатом проведеної співбесіди, в межах наданих йому дискреційних повноважень та відповідно до норм законодавства, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, прийняв одне із двох можливих рішень.

Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що частиною першою статті 15 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено вичерпний перелік обмежень, відповідно до яких особа не може бути призначена на посаду в Державному бюро розслідувань, з огляду на те, що саме на Конкурсну комісію покладено обов`язок по перевірці поданих кандидатом документів на відповідність вимогам, встановленим законом та порядком проведення відкритого конкурсу для призначення на посади в органі Бюро, затвердженим Директором Бюро, а також кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для зайняття посади, а Директор Державного бюро розслідувань за поданою рекомендацією Конкурсної комісії повноважний призначати або відмовити у призначенні особи на посаду державної служби.

Також, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що ним подавалася заява про призначення його на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, оскільки в наданому суду відповідачем та дослідженного у судовому засіданні, журналі вхідної кореспонденції жодні записи про подання позивачем вказаних документів відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд враховує те, що статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ч.3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Проте, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у ст.5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи наведене правове регулювання та встановлені обставини суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 26.03.2019, визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань. Решта позовних вимог також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними у задоволенні яких відмовлено.

VIII. Висновок суду

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 06 квітня 2021 р.