Справа № 640/23860/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року м. Київ № 640/23860/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апарату Верховної Ради України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1

з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі -141088,14 грн.;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі - 118080,95 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що протиправні дії Апарату Верховної Ради України зумовили порушення трудових прав та гарантій, які визначені чинним законодавством, а саме право на отримання грошової компенсації за всі дні невикористаної позивачем щорічної відпустки при звільненні у сумі 141088,14 грн. з посади помічника помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 05.12.2019 року у адміністративній справі № 640/23860/19 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

03.01.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача щодо позовної заяви, відповідно до якого відповідач зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем відносно позивача, а лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових відносин між помічником-консультантом і народним депутатом України VIII скликання ОСОБА_2 . Нормами Закону України «Про статус народного депутата України», Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», Бюджетного кодексу України не передбачено підстави для нарахування та виплати позивачеві будь-яких коштів поза межами фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України. На момент звільнення позивача (станом на 29.08.2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 було недостатньо для того, щоб здійснити виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.

13.01.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач зазначає, що обставини, аргументи та заперечення, на які посилається Апарат Верховної Ради України у відзиві, є необґрунтованими, немотивованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Зокрема, позивач вказує, що на посаду помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 був зарахований з 19.03.2015 року на підставі Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 30.03.2015 року № 3889, а також звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 29.08.2019 року на підставі Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 року; Усі записи у трудовій книжці, зроблені працівниками Апарату Верховної Ради України з відповідними відмітками, штампами та печатками Апарату Верховної Ради України, фінансове, кадрове матеріально-технічне, організаційне, документальне, інформаційне та інші види забезпечення, підтверджують, що позивач перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не з народним депутатом України, саме відповідач виступає у даних відносинах роботодавцем. Жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що народний депутат України є роботодавцем своїх помічників-консультантів, здійснює їх оформлення та звільнення із роботи.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 за строковим трудовим договором на постійній основі з 19.03.2015 року по 29.08.2019 року. Зокрема, з 19.03.2015 року до 04.05.2016 року - з поширенням дії Закону України «Про державну службу», а з 04.05.2016 року по 29.08.2019 року - без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба). У зв`язку з достроковим припиненням (повноважень Верховної Ради України VIII скликання 29.08.2019 року позивача звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 згідно з Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 року.

За твердженнями позивача, 28.08.2019 рок останньому виплачено заробітну плату за відпрацьований час у серпні 2019 року та одноразову грошову допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» загальним розміром 64 698, 18 грн.

28.08.2019 року позивач звернувся до Головного управління документального забезпечення - Управління документообігу Апарату Верховної Ради України з проханням виплатити при звільненні грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної основної відпустки. Також, 28.08.2019 року до Головного управління документального забезпечення - Управління документообігу Апарату Верховної Ради України було надано подання народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 від 28.08.2019 року № 114/2-7/ВР з проханням виплатити позивачу, як помічнику-консультанту народного депутата України при звільненні грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки.

Із довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України від 27.09.2019 року № 9-1-15/1086 вбачається, що позивачу відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви щодо грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки, на підставі того, що відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України» всі виплати помічникам-консультантам виплачуються у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів.

Вважаючи відмову Апарату Верховної Ради України протиправною, а дії незаконними, та такими, що порушують трудові права та гарантії, визначені чинним законодавством, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при розгляді якого суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 83 КЗпП України та частиною першою ст. 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно з пунктом 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769, Апарат ВРУ є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Пунктами 7, 10 цього Положення передбачено, що Апарат ВРУ організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України, забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Частиною 3 даної статті визначено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Дані положення також визначені у ст.1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року № 379/95-ВР.

Згідно зі ст. 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно:

1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах;

2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату;

3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

З урахуванням наведеного, обґрунтованими є твердження позивача щодо того, що місячний фонд заробітної плати, який виділяється кожному народному депутату України, передбачає виплату за його рахунок заробітної плати помічникам-консультантам, що не може бути нижчою, ніж встановлена законом мінімальна заробітна плата, та матеріальної допомоги помічникам-консультантам для вирішення соціально-побутових питань. Виплата грошової компенсації за дні невикористаної помічником-консультантом відпустки відповідно до ст. 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року № 379/95-ВР, у межах фонду заробітної плати, який щомісяця виділяється кожному народному депутату України, не передбачена. До того, ж на народного депутата України відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України» та інших нормативно-правових актів не покладено обов`язку передбачати при здійсненні депутатських повноважень економію щомісячного фонду заробітної плати своїх помічників-консультантів на випадок необхідності виплатити у майбутньому будь-кому з них грошову компенсацію за невикористану відпустку чи, наприклад, грошову допомогу на випадок дострокового припинення повноважень Верховної Ради України.

Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці позивача, отриманих довідок саме від Апарату Верховної Ради України (Довідка Управління справами Апарату Верховної Ради України від 27.09.2019 року№ 9-115/1086, Довідка Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 30.09.2019 року № 20-26/2757, Довідка про доходи від 26.09.2019 року № 9-1-15/1099, Довідка про доходи № 9-1-15/1098 від 26.09.2019 року) вбачається, що позивач був прикріплений до кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Саме згідно розпоряджень відповідача позивача прийнято та звільнено з посади помічника-консультанта.

Відтак, суд дійшов висновку, що саме на відповідача покладений обов`язок забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату, в тому числі, виплата заробітних плат, оплата відпусток помічникам-консультантам, виплата грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки та інших виплат.

Доводи відповідача щодо того, що зі змісту до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та ст. 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку та здійснює інші виплати» суд вважає такими, що не відповідає вищевказаним приписам. Так, у вказаних нормах міститься посилання лише на заробітну плату як вид щомісячного заохочення працівника та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Натомість, компенсація за невикористану відпустку та інші виплати не передбачена.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 27.03.2019 року у справі № 757/9144/16-ц. Так, Верховний Суд зауважив, що, оскільки позивач був прийнятий та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженням Апарату ВРУ, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом ВРУ, а не із народним депутатом України.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що видатки з виплати грошової компенсації за дні невикористаної позивачем щорічної відпустки при звільненні передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутату України», має нести Апарат ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ.

Розмір грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (п. 7 Порядку).

Згідно з ч. 1 ст. 73 Кодексу законів про працю України встановлені такі святкові дні:1 січня - Новий рік, 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День праці, 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги), 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України, 14 жовтня - День захисника України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця. Тобто загалом 11 святкових та неробочих днів на рік.

Відтак, з урахуванням наданих довідок позивачем та матеріалів справи, загальна сума заробітної плати позивача за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, становить 374122,00 грн. (тобто загальна сума заробітної плати з серпня 2018 року по липень 2019 року). Загальна кількість календарних днів у розрахунковому періоді, без урахування святкових неробочих днів за рік становить - 354 дні, середньоденна заробітна плата -1056,84 грн. (374122,00 грн.: 354 = 1056,84 грн.), а сума оплати основної щорічної відпустки -141088,14 грн. (1056,84 грн. х 133,5 дні основної відпустки = 141088,14 грн.).

Суд зауважує, що жодних заперечень щодо розміру невиплаченої позивачу грошової компенсації за дні невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 141088, 14 грн. Апаратом Верховної Ради України відповідачем надано не було.

Відтак, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності Апарату Верховної Ради України щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки та необхідність зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі -141088,14 грн.

Щодо позовних вимог стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі - 118080,95 грн., суд зазначає про їх обґрунтованість з огляду на наступне.

У відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні плати, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України неодноразово висловлював зазначену вище правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постановах від 01.03.2017 по справі 635/2084/16-ц і від 14.02.2018 по справі 817/488/16 Верховний Суд вказує, що середній заробіток розраховується за кожен робочий день в періоді, протягом якого роботодавцем затримується виплата працівнику належних йому сум.

При цьому середньомісячний заробіток, який перемножується на кількість робочих днів розраховується відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженої Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року № 100.

Згідно згаданого Порядку, середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. В п. 2 розділу 2 Порядку зазначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З аналізу п. 3 Порядку вбачається, що при обчисленні середньої заробітної плати включаються, зокрема, такі виплати як основна заробітна плата та премії. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до Довідки про доходи № 9-1-15/1098 від 26.09.2019 року та наданих відповідачем завірених копій розрахункових листів за червень 2019 року і липень 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 складала у червні 2019 року - 41317,00 грн (сорок одну тисячу триста сімнадцять грн. 00 коп.) та у липні 2019 року - 33165,00 (тридцять три тисячі сто шістдесят п`ять грн. 00 коп.). При цьому у червні 2019 року було 18 робочих днів, а у липні 2019 року - 23 робочих дні. Отже, середньоденна заробітна плата складає: (41317,00 + 33165,00) / (18+23) = 1816,63 грн. / день.

У даній заяві ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток, розрахований за період з 29.08.2019 року по день надіслання позовної заяви до суду, а саме - 29.11.2019 року.

Отже, середній заробіток з 29.08.2019 року по 29.11.2020 року (день подачі позову) розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів в періоді прострочення і складає 118080,95 грн. (сто вісімнадцять тисяч вісімдесят грн. 95 коп.): 1816,63 грн. * 65 днів = 118080,95 гривень.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 21, 24 Рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стретч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, №44277/98, Рішення від 24.04.2003 року).

Отже, у розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач мав законні сподівання на здійснення грошової компенсації у визначених законодавством розмірі та порядку.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26 рішення).

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 134, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки;

3. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі -141088,14 грн.;

4. Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі - 118080,95 грн.

5. Стягнути з Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 1 410,89 грн. на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст. ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А. Качур