Справа № 640/19388/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року м. Київ №640/19388/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСлужби безпеки України
провизнання протиправною та скасування постанови

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби безпеки України, у якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , чоловічої статі, від 09 серпня 2019 року, терміном на 3 (три) роки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Заявлені вимоги позивача мотивовані тим, що оскаржуване рішення відповідача прийнято з порушенням законодавчо встановленої процедури та на підставі відомостей, що не відповідають дійсним обставинам, а відтак останнє є таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку.

Натомість, за доводами відповідача спірне рішення прийнято у зв`язку з наявною відносно позивача інформацією, яка свідчила про наявність підстав для заборони в`їзду останньому в Україну відповідно до абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а отже спірне рішення винесено обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, враховуючи доводи, пояснення та заперечення сторін, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, за змістом позовної заяви, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. Республіки Ірак, з метою з`ясування наявності заборони на в`їзд на територію України та уникнення неприємних ситуацій при перетині державного кордону України, за допомогою свого представника звернувся до Служби безпеки України шляхом направлення останнім відповідного запиту.

28 лютого 2020 року адвокатом позивача у відповідь на адвокатський запит отримано лист від 21 лютого 2020 року №2/Л-157/14, згідно якого позивачу стало відомо, що 09 серпня 2019 року СБУ прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України гр. Республіки Ірак, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на 3 роки - до 09 серпня 2022 року, та додану копію відповідної постанови, яка є предметом оскарження в даній адміністративній справі.

На переконання позивача, спірна постанова відповідача порушує його права та законні інтереси, зокрема право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, оскільки ані на території України, ні поза її межами він не притягувався до кримінальної відповідальності, повідомлення про підозру від органів досудового розслідування не отримував, вирок суду про притягнення до кримінальної відповідальності або оголошення його в розшук - відсутні.

Оскільки за доводами позивача, він не вчиняв будь-яких дій, які б суперечили вимогам Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», його представником до СБУ подано клопотання від 13 травня 2020 року №1-1305 про скасування постанови відповідача від 09 серпня 2019 року.

У відповідь на клопотання позивача, листом від 26 травня 2020 року №2/Л-343/14 СБУ повідомила позивача про відсутність підстав для скасування постанови про заборону в`їзду вказаному іноземцю.

Зокрема, позивачем наголошувалось на тому, що постанова відповідача не містила викладення обставин щодо факту вчинення позивачем суспільно-небезпечного діяння, яке суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України, попередження виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБУ та що може бути підставою для заборони в`їзду в Україну.

Тобто, на думку позивача у відповідача не було законних підстав для винесення постанови про заборону в`їзду в Україну гр. Республіки Ірак ОСОБА_1 .

В той же час, згідно викладеного у відзиві відповідачем, прийняттю оскаржуваної позивачем постанови передувало здійснення контррозвідувальних та оперативно-розшукових заходів, спрямованих на виявлення, попередження та припинення фактів незаконного перетину державного кордону, а також протиправної легалізації іноземців на території України, у ході проведення яких одержано інформацію стосовно гр. Республіки Ірак ОСОБА_1 , а саме що останній легалізувався на території України за фіктивними підставами.

Так, відповідачем встановлено, що 26 серпня 2015 року позивач за відповідну грошову винагороду зареєстрував шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві (актовий запис №1596) з гр. України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Одеської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 .

Основною метою реєстрації зазначеного шлюбу був намір іноземця у будь-який спосіб легалізуватися на території України, шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання, без мети створення сім`ї, спільного проживання, майна тощо.

По суті проведених перевірочних заходів встановлено, що на підставі частини тринадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ГУ ДМС України у м. Києві позивачу видано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , терміном дії до 11 липня 2019 року.

Таким чином, вищевказане для відповідача вказувало на те, що зазначений іноземець намагається незаконно легалізуватися на території України на підставі шлюбу з ознаками фіктивності.

Зокрема, шлюб позивача із гр. ОСОБА_4 було розірвано рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року на підставі позову останньої.

За наявності вказаних матеріалів, СБУ проінформовано ДМС України з метою скасування посвідки на тимчасове проживання позивачу, у зв`язку з чим 24 квітня 2019 року ДМС України прийнято відповідне рішення.

Як наслідок, СБУ на підставі абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» постановою від 09 серпня 2019 року було вирішено заборонити в`їзд на територію України позивачу, терміном на три роки, про що поінформовано Державну прикордонну службу України.

Попри це, у відповіді на відзив позивач зауважив зокрема на тому, що вказаний відповідачем вирок суду не містив відомостей щодо фіктивності шлюбу, укладеного ним із гр. ОСОБА_4 , а враховуючи допущення відповідачем порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення, як-то не надання у якості доказів передбаченої Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства довідки, на підставі якої готується постанова про заборону в`їзду в Україну, на думку позивача є свідченням протиправності останньої.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Згідно положень статей 1, 2, 8 Закону України «Про службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-XII (тут і надалі - в редакції, що діяла з 03 липня 2019 року) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Служба безпеки України взаємодіє з державними органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, які сприяють виконанню покладених на неї завдань.

За приписами статті 24 Закону №2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана, в тому числі: - здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; - забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань; - здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки; - брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Права Служби безпеки України унормовані статтею 25 Закону №2229-XII.

Так, у відповідності до частини першої статті 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №№3773-VI (тут і надалі - в редакції, що діяла з 29 квітня 2018 року) правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (частина третя статті 3 Закону №3773-VI).

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (частина перша статті 23 Закону №3773-VI).

Зокрема, статтею 13 Закону №3773-VI регламентовано підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, а саме частиною першою вказаної статті Закону передбачено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, у тому числі: - в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; - якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону (частина третя статті 13 Закону №3773-VI).

Порядок прийняття Службою безпеки України (далі - СБ України) рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи) визначено однойменною Інструкцією, затвердженою наказом СБУ від 01 червня 2009 року №344 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2009 року за №785/16801) (надалі - Інструкція).

Згідно пункту 2 Інструкції Рішення про заборону в`їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в`їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

За пунктом 3 Інструкції у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка.

У довідці зазначаються: 1) дані про особу, якій передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я, друге ім`я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон; 2) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України); 3) в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці; 4) пропонований строк заборони в`їзду в Україну особі (від шести місяців до п`яти років); 5) відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в`їзду в Україну особі, зокрема: - обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; - результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; - наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); - наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.

Довідка, підготовлена регіональним органом, направляється на погодження функціональному підрозділу Центрального управління по лінії роботи (пункт 4 Інструкції).

На підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в`їзду в Україну. Викладення інформації з обмеженим доступом у постанові не допускається (пункт 6 Інструкції).

Строк заборони в`їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження постанови (пункт 7 Інструкції).

Як зазначено у пункті 8 Інструкції, перший примірник затвердженої постанови та довідка зберігаються в підрозділі органу, який виніс постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, направляється в Департамент контррозвідки СБ України (ДКР).

Направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в`їзду в Україну особи забезпечується ДКР відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280.

Про надходження інформації про припинення існування обставин, на підставі яких особі було заборонено в`їзд в Україну, а також у випадку винесення судом рішення, яке набрало законної сили, щодо скасування заборони в`їзду функціональні підрозділи Центрального управління, регіональні органи інформують ДКР (пункт 10 Інструкції).

Пунктом 11 Інструкції передбачено, що якщо обставини, на підставі яких особі в`їзд в Україну було заборонено, продовжують існувати, орган СБ України, який прийняв таке рішення, може продовжити строк заборони ще до 5 років.

Питання необхідності продовження строку заборони розглядається функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом за один місяць до закінчення встановленого строку заборони.

Рішення про продовження строку заборони готуються в порядку, визначеному пунктами 3-8 цієї Інструкції.

Матеріали, пов`язані із забороною в`їзду в Україну особі, зберігаються у підрозділі органу, який виніс постанову, протягом року після закінчення строку заборони їй в`їзду в Україну (пункт 12 Інструкції).

Так, із постанови СБУ від 09 серпня 2019 року про заборону в`їзду на територію України гр. Республіки Ірак, ОСОБА_1 убачається, що така прийнята у зв`язку з наявністю інформації щодо проведення зазначеним іноземцем діяльності, яка загрожує національній безпеці України, зокрема щодо його незаконної легалізації на території України на підставі шлюбу з громадянкою України, який має ознаки фіктивності.

На виконання вимоги Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем надано суду Довідку щодо доцільності прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (надалі - Довідка).

Зі змісту вказаної Довідки, в рамках виконання Указу Президента України №622/1 «Про Концепцію державної міграційної політки», рішення РНБО України «Про посилення контролю за в`їздом в Україну, виїздом з України іноземців та осіб без громадянства, додержанням ними правил перебування на території України», введеного дію Указом Президента України №256/2017, Департаментом відповідача проводилися контррозвідувальні та оперативно-розшукові заходи, спрямовані на виявлення, попередження та припинення фактів незаконного перетину державного кордону, а також протиправної легалізації іноземців на території України, під час яких отримано інформацію стосовно гр. Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який легалізувався на території України за фіктивними підставами.

Встановлено, що вказаний іноземець за відповідну грошову винагороду зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_4 ., ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Одеської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, зі слів останньої, основною метою реєстрації зазначеного шлюбу був намір позивача у будь-який спосіб легалізуватися на території України, шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання, без мети створення сім`ї, спільного проживання, майна тощо, а враховуючи тяжке матеріальне становище ОСОБА_4 - вона погодилась на пропозицію позивача в обмін на запропоновану ним грошову винагороду.

По суті проведених перевірочних заходів встановлено, що на підставі частини тринадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачу ГУ ДМС України у м. Києві 11 липня 2018 року видано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , терміном дії до 11 липня 2019 року.

Після проведення контррозвідувального опитування гр. ОСОБА_4 на предмет перевірки факту реєстрації нею шлюбу з позивачем, вона подала позов до Кодимського районного суду Одеською області з метою розірвання вказаного шлюбу.

Заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року (вступило в силу 07 грудня 2018 року) шлюб, зареєстрований 26 серпня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві між позивачем та ОСОБА_4 - розірвано.

На підставі вищевказаних матеріалів відповідачем проінформовано ДМС України з метою скасування посвідки позивача на тимчасове проживання.

24 квітня 2019 року ДМС України прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання гр. Республіки Ірак ОСОБА_1 .

Як наслідок, згаданою Довідкою відповідача пропонувалось на підставі, зокрема статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» прийняти рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України терміном на 3 роки, оскільки викладене свідчило про проведення даним іноземцем діяльності, яка суперечить інтересам забезпечення безпеки України, а саме його спроб легалізуватись в Україні у протиправний спосіб, що у своєму розвитку може завдати суттєвої шкоди Україні.

Суд звертає увагу, що в ході розгляду даної адміністративної справи відповідач надав Довідку, окремий зміст якої було зазначено вище та відомості по якій слугували підставами для винесення оспорюваного позивачем рішення про заборону в`їзду в Україну.

Окрім того, відповідачем у якості доказів також надано суду пояснення гр. ОСОБА_4 , відібрані уповноваженою особою СБУ 05 травня 2018 року.

У своїх поясненнях ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безробітна, що проживає за адресою: с. Писарівка, Кодимського р-ну, Одеської обл., зокрема повідомляла про те, що познайомилась із позивачем у 2015 році та під час спілкування з яким, через тяжке матеріальне становище погодилась на його пропозицію зареєструвати фіктивний шлюб з метою легалізації позивача на території України за грошову винагороду.

ОСОБА_4 зазначала, що після отримання запропонованої позивачем грошової винагороди, вони звернулись до Оболонського РАКС, який у зв`язку з наявністю фіктивної довідки про вагітність ОСОБА_4 , отриманої позивачем, зареєстрував шлюб за один день. Також, ОСОБА_4 вказувала, що позивач обіцяв надавати їй грошову винагороду і надалі на постійній основі.

На наступний день ОСОБА_4 разом із позивачем звернулись до ДМС України з метою оформлення посвідки позивача на тимчасове проживання в Україні.

Також, згідно пояснень ОСОБА_4 , позивач у подальшому був прописаний за фіктивною адресою, а після цього змінив місце проживання та перестав виходити з нею на зв`язок.

Усвідомлюючи, що ОСОБА_4 фактично сприяла незаконній легалізації позивача на території України, остання просила СБУ звернути увагу на зазначену ситуацію та прийняте відповідне процесуальне рішення.

У відповіді на відзив позивачем наголошено на тому, що наведені вище пояснення ОСОБА_4 , є неправдивими та можуть лише свідчити про бажання колишньої дружини позивача помститися йому або доставити неприємності, що можливо викликано певним негативом в процесі розлучення.

Суд знову звертає увагу, що відповідно до положень частин першої-третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі №826/15560/15 (провадження №К/9901/12070/18), встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Судом встановлено, що відповідна інформація стосовно незаконної міграції позивача була отримана Департаментом відповідача в ході проведення контррозвідувальних та оперативно-розшукових заходів, спрямованих на виявлення, попередження та припинення фактів незаконного перетину державного кордону, а також протиправної легалізації іноземців на території України.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» від 26 грудня 2002 року №374-IV (тут і надалі - в редакції, що діяла з 05 січня 2017 року) контррозвідувальна діяльність - спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України.

Метою контррозвідувальної діяльності, у відповідності до статті 2 Закону №374-IV, є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

Завданнями контррозвідувальної діяльності, згідно цієї ж статті Закону, є: - добування, аналітична обробка та використання інформації, що містить ознаки або факти розвідувальної, терористичної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; - протидія розвідувальній, терористичній та іншій діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; - розроблення і реалізація заходів щодо запобігання, усунення та нейтралізації загроз інтересам держави, суспільства та правам громадян.

Спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України (стаття 5 Закону №374-IV).

Зокрема, за пунктом 1 частини другої статті 7 Закону №374-IV для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав, передбачених статтею 6 цього Закону, в ході контррозвідувальної діяльності органи, підрозділи та співробітники Служби безпеки України мають право здійснювати контррозвідувальний пошук, оперативно-розшукові заходи з використанням оперативних та оперативно-технічних сил і засобів, опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд погоджується із позицією відповідача, що СБУ як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена повноваженнями надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, у тому числі повноваженнями приймати відповідні рішення за результатами такої оцінки.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На переконання суду, викладені обставини та наявні докази по справі спростовують твердження позивача про те, що спірне рішення відповідача про заборону позивачу в`їзду в Україну було прийняте з порушенням законодавчо встановленої процедури, оскільки наведене є свідченням того, що відповідач діяв у межах та у відповідності до вимог чинного законодавства, а також був наділений повноваженнями на прийняття такого рішення на підставі наявної інформації стосовно позивача.

Відповідно, суд дійшов виновку про те, що відповідач виконав обов`язок, покладений на нього частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже вказане є підстави для визнання заявлених позовних вимог такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Служби безпеки України - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко