Справа № 420/11889/20
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2021-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Миколаївській області, третя особа - Державна фіскальна служба України про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,- ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної фіскальної служби України про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час його вимушеного прогулу у розмірі 103878,59 грн., починаючи з 30.04.2020 року до дня поновлення на роботі 28.09.2020 року.

Ухвалою суду від 18.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 11.01.2021 року суд перейшов до розгляду цієї справи в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 08.02.2021 року судом задоволено клопотання представника позивача та залучено у якості відповідача ГУ ДФС у Миколаївській області та замінено статус ДФС України з відповідача на третю особу.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в порядок письмового провадження. Позов обґрунтований позивачем тим, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2020 року у справі №420/113/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22.12.2019 року. Проте, позивача поновлено лише 28.09.2020 року, тобто рішення суду не виконувалось на протязі п`яти місяців, а отже період з 30.04.2020 року до дня поновлення на роботі 28.09.2020 року є часом затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, у зв`язку із чим у відповідача виник обов`язок стосовно компенсації позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Відзиву на позовну заяву не надав.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. З відзиву на позовну заяву вбачається, що третя особа позов не визнає, зазначає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення з 30.04.2020 року по 28.09.2020 року є необґрунтованою, адже рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року ДФС отримано лише 05.05.2020 року. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року, у справі №420/113/20 апеляційну скаргу ДФС залишено без задоволення. На виконання судового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №420/113/20 Наказом ДФС №1372-о від 28.09.2020 року позивача поновлено на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення проти позову, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2020 року у справі №420/113/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконними та скасовано накази Державної фіскальної служби України від 18.12.2019 року №2054-0, від 21.12.2019 року №2090-0, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22.12.2019 року та стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.12.2019 року по 30.04.2020 року у розмірі 89759,17 грн. без обов`язкових відрахувань.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі №420/113/20 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної фіскальної служби України залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року залишено без змін.

Наказом Державної фіскальної служби України №1372-о від 28.09.20 року «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22 грудня 2019 року (аркуш справи 40).

Позивач не погодився із датою його поновлення на посаді та звернувся до суду з цим позовом щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19, ст. 43 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а враховуючи незаконне звільнення позивача, його поновлення на роботі, він має право на отримання середнього заробітку за період, на який його було позбавлено можливості працювати та отримувати заробітну плату за свою роботу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 14, 370 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

При цьому, відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у рішенні від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18.

Так, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно ст. 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Державної фіскальної служби України №1372-о від 28.09.20 року «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » Копіцу Володимира Володимировича поновлено на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22 грудня 2019 року.

Однак позивача поновлено на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №420/113/20.

Таким чином, відповідач допустив затримку виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №420/113/20. Час затримки виконання рішення суду становить період з 30.04.2020 року по 28.09.2020 року.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до ст. 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 30.04.2020 року по 28.09.2020 року.

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №810/1207/16 оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі, за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то вона, як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Відповідно до п. 2, 4, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №420/113/20 вбачається, що середньоденна (годинна) заробітна плата позивача складає 1008,53 грн., тобто, заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 30.04.2020 року по 28.09.2020 року складає 1008,53 грн. х 103 = 103878,59 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі №420/113/20 за період з 30.04.2020 року по 28.09.2020 року у розмірі 103878,59 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ГУ ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ), третя особа - Державна фіскальна служба України (вул. Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ) про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час його вимушеного прогулу у розмірі 103878,59 грн., починаючи з 30.04.2020 року до дня поновлення на роботі 28.09.2020 року задовольнити.

Стягнути з ГУ ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду 12.03.2020 року у справі №420/113/20 за період з 30.04.2020 року по 28.09.2020 року у розмірі 103878,59 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ГУ ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі №420/113/20 за один місяць в розмірі 20170,6 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.І. Свида