Справа № 540/3978/20
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/3978/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хом`якової В.В., при секретарі: Перебийніс Н.Ю., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Хамідової Е.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 (позивач) звернулась до суду з позовом до Херсонської обласної прокуратури, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні,

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100,

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошових коштів за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч.2 ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-УІІ, за періоди роботи: з 27.08.2015 по 27.08.2016 строком на 15 календарних днів; з 27.08.2015 по 26.08.2017 строком на 15 календарних днів; з 27.08.2017 по 26.08.2018 строком на 15 календарних днів; з 27.08.2019 по 26.08.2020 строком на 12 календарних днів,

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 грошові кошти за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч. 2 ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-УІІ, за періоди роботи: з 27.08.2015 по 27.08.2016 строком 15 календарних днів; з 27.08.2016 по 26.08.2017 строком 15 календарних днів; з 27.08.2017 по 26.08.2018 строком 15 календарних днів; з 27.08.2019 по 26.08.2020 строком 12 календарних днів (з урахуванням того, що за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки мені сплачено компенсацію при звільненні),

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26.03.2020 по 10.09.2020,

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 , виходячи з розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", з урахуванням усіх надбавок до посадового окладу, премій, та виплатити різницю недоотриманої при звільненні суми заробітної плати за період з 26.03.2020 по 10.09.2020.

- стягнути з Херсонської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 10.09.2020 по день фактичного розрахунку.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2522 грн. 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 наказом прокурора Херсонської області від 09.09.2020 № 461к було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури з 10 вересня 2020 року. Позивачу не було нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні, що є порушенням приписів статті 44 КЗпП , яка передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Закон України № 1697-УІІ є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, але цим законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги. Проте КЗпП регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом. Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Позивачка вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством. Також позивачка просить визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошових коштів за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч. 2 ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697- VII, оскільки прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Позивач вказує на те, що з 27.08.1996 по 10.09.2020 працювала в органах прокуратури Херсонської області на різних посадах, тобто, стаж роботи в органах прокуратури Херсонської області понад 24 роки, що підтверджується записами у трудовій книжці, тому набула права на додаткові оплачувані відпустки за періоди роботи: з 27.08.2015 по 27.08.2016 строком на 15 календарних днів; з 27.08.2016 по 26.08.2017 строком на 15 календарних днів; з 27.08.2017 по 26.08.2018 строком па 15 календарних днів; з 27.08.2019 по 26.08.2020 строком на 12 календарних днів (з урахуванням того, що за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки позивачці сплачено компенсацію при звільненні).

Позивачка також просить визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26.03.2020 по 10.09.2020. ОСОБА_1 у спірний період нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-УІІІ, у розмірі встановленому законом. У спірний період посадовий оклад позивача становив 5730,00 грн. Але позивачка вважає, що відповідно до ч. З ст. 81 Закону України № 1697-УІІ, посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, тому роботодавець повинен був вчинити дії, а саме: провести розрахунок та здійснити виплату заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" у період з 26.03.2020 по 10.09.2020. При цьому посилається на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-УІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру"№1697-УІІ, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-УІІ зі змінами, втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто, з 26.03.2020 заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення абзацу третього пункту 3 розділу 11 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-ІХ, в частині, що "На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури", вважає є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Конституції. Позивачка вказує на те, що роботодавець своєчасно не провів з нею повний розрахунок при звільненні, тому з урахуванням приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, відповідач має нести відповідальність у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою від 14.12.2020 відкрито спрощене провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в письмовому провадженні без виклику сторін.

06.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Херсонської обласної прокуратури, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому приписи КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади, а питання проходження прокурорами публічної служби та їх звільнення врегульовано спеціальним законодавством. Статтею 44 КЗпП України визначено вичерпний перелік випадків, в яких виплачується вихідна допомога, а саме: звільнення на підставі п. 1, 2, 6 ст. 40 та п. 6 ст. 36 КЗпП України. Проте позивача звільнено з посади в порядку, передбаченому спеціальними нормативно-правовими актами - відповідно до п.9 ч.І ст. 51 Закону №1697-VII та п.3 пп. 2 п. 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, а не з підстав, передбачених п. 1,2,6 ст. 40, п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю. Звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII не тотожно звільненню працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 дійсно працювала в органах прокуратури з серпня 1996 року, проте у період з серпня 1996 року по липень 2010 року вона обіймала посади службовців (працівники, що виконують функції з обслуговування) та державних службовців. Стажистом на посаду помічника прокурора Комсомольського району міста Херсон Херсонської області її призначено наказом прокурора Херсонської області від 12.07.2010 № 142к. Частина 2 ст. 82 Закону № 1697-УІІ передбачає, що прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Тому в стаж роботи, який дає право на додаткову оплачувану відпустку прокурору, зараховується саме робота на посадах прокурорів. Враховуючи, що позивача призначено на посаду прокурора 12.07.2010, то право на додаткову оплачувану відпустку виникло у неї з 12.07.2020. На момент звільнення позивача з органів прокуратури (станом на 10.09.2020), вона мала право на 3 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 12.07.2020 по 10.09.2020 (останній робочий день). Грошову компенсацію за 3 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки позивачу виплачено.

Не підлягають задоволенню, на думку відповідача, вимоги позивача про виплату заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно зі ст. 81 Закону № 1697-УІІ за період роботи з 26.03.2020 по 10.09.2020. Згідно з ч. 2 ст. 81 Закону № 1697-УІІ заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Відповідно до ч. З ст. 81 Закону № 1697-УІІ посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.07.2015 - 10 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2016 - 11 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2017 - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з відповідним коефіцієнтом. Згідно з ч. 9 ст. 81 Закону № 1697-УІІ, фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Статтею 90 Закону № 1697-УІІ передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. Пунктами 1, 2, 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці. Відповідно до п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. За таких обставин нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалась на підставі щорічно затверджених головним розпорядником бюджетних коштів - Генеральною прокуратурою (з 02.01.2020 Офісом Генерального прокурора) штатних розписів, які складено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" зі змінами, внесеними постановою КМУ від 30.08.2017 № 657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури". За загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у вказаній частині втрачає чинність з дня прийняття цього рішення. Отже, п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України втратив чинність з 26.03.2020. Водночас Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесено зміни, у тому числі до Закону № 1697-УІІ. У ч. 1 ст. 7 Закону № 1697-УІІ слова "регіональні" та "місцеві" замінено відповідно на "обласні" та "окружні", а пункт 4 цієї частини 1 та статті стосовно військових прокуратур в системі органів прокуратури виключено. Статтею 15 Закону № 1697-УІІ визначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах (у редакції Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ). Відповідно до п. З розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Пунктом 4 розд. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX визначено, що день початку роботи обласних прокуратур та окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 "Про день початку роботи обласних прокуратур" 11.09.2020 визначено днем початку роботи обласних прокуратур, у тому числі, Херсонської обласної прокуратури (опубліковано в газеті Голос України 08.09.2020). Позивач у період з 26.03.2020 по 10.09.2020 обіймала посаду прокурора відділу в прокуратурі Херсонської області, а не в обласній прокуратурі, яка розпочала роботу, після звільнення позивача, з 11.09.2020. Оскільки оплата праці працівників прокуратури до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласної, окружної прокуратури з огляду на положення п. 3 розд. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, у період з 26.03.2020 по 11.09.2020 позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, виходячи з посадового окладу, встановленого постановою КМУ № 505 від 31.05.2012 (зі змінами). Таким чином, з 25.09.2019 (день набрання чинності Законом № 113-ІХ) по оплата праці працівників регіональних прокуратур здійснювалась відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 з огляду на приписи п. 3 розд. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ.

18.01.2021 відповідь на відзив, в якій позивачка вказує про те, що ч.5 ст. 52 Закону № 1697-УІІ та ч. 4 ст. 40 КЗпП передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Виплата вихідної допомоги є однією з гарантій працівнику, який звільняється. Щодо необхідного для надання додаткової відпустки стажу роботи в органах прокуратури, то позивачка вважає, що ст. 82 Закону "Про прокуратуру" не конкретизує на яких посадах в органах прокуратури мав працювати прокурор для набуття права на додаткову відпустку.

Ухвалою від 10.02.2021 задоволено клопотання Херсонської обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального провадження, продовжений строк підготовчого провадження на 30 днів, призначено підготовче провадження на 24.02.2021.

Підготовче засідання 24.02.2021 проведено за участю представників сторін.

25.02.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 29.03.2021.

Позивачка прибула в судове засідання, просить задовольнити позов.

Представник відповідача прибув в судове засідання, просить відмовити в задоволені позову.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , з 27.08.1996 по 10.09.2020 працювала в органах прокуратури Херсонської області на різних посадах. Наказом прокурора Херсонської області від 09.09.2020 № 461к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури з 10 вересня 2020 року. На момент звільнення 10.09.2020 ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні.

При звільненні ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за 20 календарних днів невикористаної відпустки, у тому числі за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки.

З метою досудового урегулювання питання виплати коштів за невикористанні додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч. 2 ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-УІІ, 17.11.2020 та 24.11.2020 ОСОБА_1 звернулась до Херсонської обласної прокуратури з проханням здійснити нарахування та виплату мені належних коштів, але позивачці листом від 30.11.2020 № 21-464вих-20 було відмовлено як у проведенні їх розрахунку, так і у їх виплати, мотивуючи своє рішення тим, що в стаж роботи, який дає право на додаткову оплачувану відпустку прокурору зараховується саме робота на посадах прокурорів, а на посаду прокурора ОСОБА_1 було призначено з 12.07.2010, відтак і право на додаткову оплачувану відпустку у ОСОБА_1 виникло лише з 12.07.2020, на момент звільнення з органів прокуратури (станом на 10.09.2020) за період роботи з 12.07.2020 по 10.09.2020 - позивачці було виплачено компенсацію за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки.

У зв`язку з цим позивачка звернулась до суду для захисту своїх прав.

Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивачки про протиправну бездіяльність відповідача, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Згідно зі ст. 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регулюються Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII), який містить спеціальні норми організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.).

Статтею 4 Закону №1697-VII визначено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною п`ятою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VIІ прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Проте, Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Разом з тим, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст. 44 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно зі статтею 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву погребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України № 113-ІХ статтю 40 КЗпП доповнено частиною 5, згідно якої звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, КЗпП встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон України №1697-УІІ є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Внесені зміни Законом України № 113-ІХ в Закон України № 1697-VII та в КЗпП не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України № 1697- VII.

Закон України № 1697-УІІ, як і КЗпП (в редакції Закону України № 113-ІХ) встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Водночас, обмеження щодо застосування ст. 44 КЗпП України не встановлено.

Законом України № 1697-УІІ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством.

Внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, ч. 5 ст. 51 Закону №1697-VII та ч. 4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Крім того, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Таким чином, оскільки позивачку звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, суд дійшов висновку про те, що вона набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності у вигляді не нарахування та невиплати грошових коштів за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч. 2 ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697- VII, суд дійшов висновку про те, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Позивачка не заперечує, що в періоді з 27.08.1996 по 22.06.2005 працювала в прокуратурі Херсонської області на посадах, які не відносяться до державної служби, з 23.05.2005 на посадах, які відносяться до державної служби, з 12.07.2010 призначена стажистом помічника прокурора Комсомольського району м. Херсона і в подальшому займала посади прокурора в органах прокуратури Херсонської області до звільнення.

Загальні умови і порядок надання відпусток визначені в Законі України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР). У статті 8 Закону №504/96-ВР встановлено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я.

До стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки, зараховуються:1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади; 2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці...

Особи, які проходять службу в прокуратурі також мають право на додаткові та соціальні відпустки, передбачені Законом №504/96-ВР. Відповідно до положень статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівникові прокуратури виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної, додаткової, соціальної відпусток.

Статтею 82 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII передбачено, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону № 1697-VII (в редакції на час звільнення) прокурором органу прокуратури є: Генеральний прокурор; прокурор окружної прокуратури , прокурор місцевої прокуратури. Незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності; порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора; установленим законом порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності прокуратури; належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора...

Суд дійшов висновку, що у розумінні того, який стаж роботи в органах прокуратури слід враховувати для надання додаткової оплачуваної відпустки, то це період роботи в системі органів прокуратури на посадах прокурорів, а не на інших посадах. Умовою надання цієї додаткової відпустки є фактична зайнятість у відповідному періоді на роботах, які мають особливий характер праці, а це і є стаж роботи на посаді прокурора.

Позивачка на посадах прокурорів позивачка відпрацювала 10 років станом на 11.07.2020. тому з 12.07.2020 набула право на додаткову відпустку. Позивачка не заперечує отримання компенсації за 3 дні додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 12.07.2020 по 10.09.2020.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26.03.2020 по 10.09.2020 та зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 у спірний період нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-УІІІ, у розмірі встановленому законом. У спірний період посадовий оклад позивача відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 становив 5 730,00 грн. , вона отримувала надбавки за вислугу років, за ОВР, премію, індексацію .

До 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (1991 року). За змістом наведеної норми, розмір посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років, що є складовими заробітної плати прокурорів, затверджувався Кабінетом Міністрів України. Схема посадових окладів працівників органів прокуратури визначалась постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" із урахуванням відповідних змін. Постановою КМУ № 505 було надати право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів. Також передбачено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за № 657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури", яка набрала законної сили 06.09.2017, підвищено посадові оклади та надбавки за класний чин прокурорсько-слідчим працівникам.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-УІІ набрав чинності 15.07.2015, відповідно втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення"). Згідно статті 12 Закону №1697-VII у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. За приписами статті 81 Закону № 1697-УІІ заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Законом України № 1697-УІІ визначено нові розміри посадових окладів працівників органів прокуратури. Ч.3 ст. 81 Закону передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2. В подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).

Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом. Кабінетом Міністрів України на виконання приведених приписів не приведено нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону.

Після прийняття Закону № 1697-VII , були прийняті Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України , зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 9 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Аналогічні норми містить ч.2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці". Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно п.п. 1, 18 ст. 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджет - це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду; головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. За змістом ст. 22 Бюджетного кодексу України бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головний розпорядник бюджетних коштів, згідно з ч. 5 п. 7 ст. 22 Бюджетного кодексу України, здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі. Видатки та кредитування Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний бюджет України на конкретні цілі, пов`язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтею 87 цього Кодексу (ч. 1 ст. 30 Бюджетного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України "Про прокуратуру" функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Згідно статті 90 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Законами України про Державний бюджет України на 2015 рік та подальші періоди видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" не передбачались, з часу набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, тому відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Ст. 95 Конституції України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Органи прокуратури здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених законами про Державний бюджет України на відповідний рік. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Тому, дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати виходячи з окладів прокурорів, які вказані у ст. 81 Закону № 1697-VІІ по день звільнення позивача не можуть бути визнані протиправними, оскільки вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у зазначений період.

Законом України № 113-ІХ від 19.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", який набрав чинності 25.05.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесені зміни до Закону України "Про прокуратуру" 1697-VІІ від 14.10.2014, зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (ст. 7 Закону № 1697-VІІ ), ст. 15 Закону "Про прокуратуру" визначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах.

Відповідно до п.3 розділу ІІ "При кінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому КМУ. Такий порядок був викладений саме в постанові Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова №505). Норма пункту 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ є діючою та не визнана неконституційною.

Обласна прокуратура розпочала роботу з 11.09.2020, а позивачку було звільнено 10.09.2020 з посади та органів прокуратури.

Таким чином, позивачка у період роботи в органах прокуратури області по день звільнення не мала статусу прокурора місцевої прокуратури, атестацію не проходила, та відповідно на неї не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" щодо розмірів посадових окладів прокурора місцевої прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною 1 статті 49 Закону №1697-VII, а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою КМУ.

З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами відповідача про те, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах із роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, суд погоджується з позивачкою щодо невиконання відповідачем, який є правонаступником прокуратури Херсонської області, обов`язків на момент звільнення позивачки розрахуватись з нею в повному обсязі, разом з тим на день розгляду справи суд не має підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України та стягнути на користь позивача середній заробіток за увесь час затримки, починаючи з наступного дня після звільнення по день фактичного розрахунку, як просить позивачка в позовній заяві, оскільки сторони не повідомили суду конкретну суму вихідної допомоги при звільненні. А саме від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплата розміру середнього заробітку за весь час затримки.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, наявності спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, період прострочення.

Тому суд вважає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та неконкретизованими ні в сумі стягнення ні в періоді, оскільки фактичного розрахунку ще не відбулось.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене суд задовольняє позов частково. Судовий збір відшкодовується позивачці пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправною бездіяльність прокуратури Херсонської області щодо нездійснення нарахування та не виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за п. 9 ст. 51 Закону Украни "Про прокуратуру".

Зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру (вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, 73000, ) здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури (вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, 73000, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

В решті позову відмовити..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 08 квітня 2021 р.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 106030000