Справа № 520/2772/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків
07.04.2021 р. справа №520/2772/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом
ОСОБА_1
до Військова частина НОМЕР_1
провизнання бездіяльності протиправною, зобов"язання вчинити певні дії, -
встановив:
Матеріали позову були одержані судом - 22.02.2021р. Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято після усунення недоліків - 23.02.2021р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з - 23.03.2021 р.
Позивач, у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності з приводу нездійснення нового розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені та не виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації; 2) зобов`язання здійснити новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні та виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації; 3) зобовязання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за 11 (одинадцять) невикористаних днів відпустки за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що до бази обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні владним субєктом протиправно не включено платіж з щомісячної додаткової грошової винагороди у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №899 та платежі по індексації грошового забезпечення, а до бази обчислення грошової компенсації частини невикористаної відпустки владним субєктом протиправно не включено платіж з щомісячної додаткової грошової винагороди у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №899.
Відповідач з поданим позовом не погодився, зазначивши, що при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні не має враховуватися розмір щомісячної грошової винагороди, оскільки ця виплата не має постійного характеру і не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців.
Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наказом тво командира Військової частини від 31.07.2017р. №164 заявник був виключений із списків особового складу як звільнений з військової служби за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2017р. №21-рс (п.п.«а» п.2 Прикінцевих положень Закону України від 06.12.2016р. №1769-VIIS та п.п.«ї» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу»); показник обчисленої календарної вислуги років склав 22 повних календарних роки; із виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні у порядку постанови КМУ від 17.07.1992р. №393 та із виплатою грошової компенсації за 11 невикористаних днів відпустки.
Учасниками справи не заперечується обставина обчислення владним субєктом розміру грошового забезпечення заявника (у цілях призначення та виплати як одноразової грошової допомоги при звільненні, так і грошової компенсації за невикористану відпустку) без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та без урахування індексації грошового забезепчення.
Стверджуючи про протиправність такого управлінського волевиявлення владного суб`єкта, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Так, згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку по захисту Вітчизни здійснюється, насамперед, за Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 40 Закону №2232-XII визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Отже, норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон №2011-ХІІ) присвячені унормуванню відносин з приводу прав, пільг та соціальних гарантій військовослужбовців.
Зокрема, ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця кадрової військової служби або служби за контрактом передбачена одночасно двома актами права, а саме: ч.1 ст.9 "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та абз.1 ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ.
Так, відповідно до ч.1 ст.9 "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Абзацом 1 ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Таким чином, в обох перелічених випадках розрахунковою базою для обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні є розмір місячного грошового забезпечення.
Як передбачено п.п.2 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій", щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Суд зазначає, що заявник отримував щомісячну додаткову грошову винагороду, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки про додаткові види грошового забезпечення.
За призначенням, правовою суттю, умовами виплати цей платіж входить до складу місячного грошового забезпечення, що узгоджується із правовим висновком постанов Верховного Суду від 22.10.2019р. по справі №520/3505/19, від 16.05.2019р. по справі №826/11679/17.
Суд також зауважує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06.02.2019р. у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: "Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Оскільки останні 24 місяці перед звільненням на підставі Постанови №889 додаткова грошова винагорода нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.".
Інші правові висновки з цього питання на увагу суду не заслуговують, адже правові позиції Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду України, що указано у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року справа № 826/11679/17, від 31 липня 2019 року № 826/3398/17.
До того ж правовий висновок Верховного Суду з приводу включення щомісячної додаткової грошової винагороди до місячного грошового забезпечення військовослужбовця у цілях обчислення розміру та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні викладений і у постанові від 31.03.2021р. по справі №620/2878/20.
Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що національний закон України у сфері соціального та пенсійного забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України передбачає єдине поняття місячного грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.
Посилання владного субєкта на приписи підзаконних актів права (зокрема, і на Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018р.) у даному конкретному випадку не заслуговують на увагу, позаяк призводять до тлумачення змісту норми національного закону у найбільш несприятливому для приватної особи контексті.
Тому, у відносинах з приводу визначення (обчислення) структури, розміру та складових елементів місячного грошового забезпечення військовослужбовців застосуванню підлягають норми закону.
Відтак, суд доходить до переконання про те, що владним суб`єктом протиправно не включено до складу місячного грошового забезпечення заявника у цілях обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні такий платіж як щомісячна додаткова грошова винагорода.
Вирішуючи спір за епізодом включення до складу грошового забезпечення у цілях обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні такого платежу як індексація грошового забезпечення, суд зазначає, що згідно з ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
У силу спеціального правила ч.3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Таким чином, спеціальним законом прямо передбачено правило безумовної індексації грошового забезпечення військовослужбовця, котре не поставлено у залежність від дії будь-яких факторів.
Окрім того, відповідно до ч.ч.1, 6 ст.2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Підстави для проведення індексації визначені ст. 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разу, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Частинами 1, 2, 6 статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення (затверджений постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003р.; далі за текстом - Порядок №1078).
Абзацами 1, 2 пункту 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.
Відповідно пп.2 п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Згідно абз.4 п.6 Порядку №1078 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Таким чином, індексація грошового забезпечення військовослужбовця є складовою частиною грошового забезпечення у якості збільшення арифметичного значення відповідного платежу - компоненту структури винагороди, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, так як належить до основних державних гарантій щодо оплати праці.
До того ж і відповідно до ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.
Відтак, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт мав обовязок включити до складу місячного грошового забезпечення заявника у цілях обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні такий платіж як індексація грошового забезпечення.
Проте, з відомостей копії грошового атестату серії ЗУ №141229 випливає, що заявник не отримував індексації грошового забезпеченні. (а.с.11).
Ця обставина підтверджена також і відомостями копії довідки від 28.12.2020р. № 293 та листа Військової частини від 28.12.2020р.№350/207/56/293.
Оскільки заявник під час проходження військової служби не отримував індексації грошового забезпечення, то відсутні підстави як для включення неотриманих у дійсності платежів до складу реально отриманого грошового забезпечення, так і для використання віртуальних (уявних) грошових надходжень у будь-яких грошових розрахунках при звільненні.
Вирішуючи спір в частині епізоду про виплату грошової компенсації за частину невикористаної відпустки з урахуванням додаткової щомісячної грошової винагороди, суд зазначає, що відносини з приводу реалізації громадянами права на відпочинок у формі відпустки унормовані, насамперед, приписами ст.45 Конституції України, Закону України "Про відпустки", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Так, ст.45 Конституції України проголошено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок; Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Згідно з ст.21 Закону України "Про відпустки" порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
У рішенні від 16.05.2019р. по зразковій справі №640/4218/18 Верховним Судом сформульовано правовий висновок, у силу якого грошова компенсація за невикористані дні відпустки військовослужбовця обчислюється з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Тому суд вважає помилковим наведений заявником у тексті позову розрахунок недотриманої грошової компенсації, адже такий розрахунок проведений за правилами обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі незаконного звільнення, котрі у даному випадку є ідентичним правилам обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у порядку статті 117 Кодексу законів про працю України.
Ці правила є незастосовними до спірного випадку.
Але з огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що грошова компенсація за невикористану відпустку військовослужбовця повинна обчислюватись із використанням такого регулярного та постійного платежу як щомісячна додаткова грошова винагорода.
Стосовно строку заявлення сформульованих заявником вимог, суд вважає необхідним зазначити, що згідно з ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Вказані висновки також наведені в постанові Верховного Суду від 22.10.2019р. по справі №520/3505/19.
Оскільки положення ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не виключають одноразові платежі із структури грошового забезпечення військовослужбовця (на відміну від випадку винагороди за працю цивільного публічного службовця), то суд не знаходить підстав для поширення на спірні правовідносини дії ст.123 КАС України.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що факт порушення прав та інтересів заявника у публічно-правових відносинах знайшов своє підтвердження.
Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Тлумачення змісту ст.13 Конвенції надано Європейським судом з прав людини у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України", де указано, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії", де згадано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", де наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні по справі "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), де сформульовано, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Тому, з урахуванням запровадженого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права та визначеного ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта обов`язком включити бажані (але виключно в частині реально отриманих) заявником виплати до обчислення як розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, так і розміру грошової компенсації за частину невикористаної відпустки.
Вирішуючи спір про присудження на користь громадянина суми коштів у якості винагороди за службу, адміністративний орган належить обтяжити обов`язком провести повний грошовий розрахунок, здійснивши платіж на погашення недоплати (боргу).
З огляду на викладене, владного суб`єкта у даному конкретному випадку належить обтяжити обов`язком включити до бази обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за частину невикористаної відпустки платежі із щомісячної додаткової грошової винагороди у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №899 (тобто виправити раніше допущену помилку у реалізації адміністративної функції) і провести платіж на погашення різниці у розмірах коштів між первинним невірним розрахунком допомоги та повторним правильним розрахунком допомоги.
У решті вимог позов належить відхилити, позаяк чинним законом не передбачено ані проведення нового розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, ані виправлення недоліків в такому розрахунку саме на підставі заяви громадянина.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 143, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
вирішив:
Позов - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 з приводу призначення, нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні без включення до складу і розміру місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №899.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 включити до розміру місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 як бази обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні щомісячну додаткову грошову винагороду за постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №899, здійснивши виплату однією сумою частини одноразової грошової допомоги при звільненні у вигляді утвореної різниці.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату грошової компенсації за 11 днів невикористаної відпустки 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №899, здійснивши виплату однією сумою частини грошової компенсації невикористаної відпустки у вигляді утвореної різниці.
У решті вимог позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.