Справа № 160/6946/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/6946/20
(суддя Царікова О.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №160/6946/20 за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 25 червня 2020 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, згідно з яким, просить визнати протиправним та скасувати рішення Соборного районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №3213 від 04 червня 2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в України громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що прийняте відповідачем рішення №3213 від 04 червня 2020 року є необґрунтованими, протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що інформація Соборного ВП ДВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що у будинку за адресою АДРЕСА_1 ніхто не проживає не свідчить про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей чи подання підробних документів в розумінні пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного встановлення обставин, що мають значення для справи, оскаржив його до апеляційного суду.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що за інформацією Соборного ВП ДВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області у будинку (м. Дніпро, вул. Тернопільська, 2) зазначеним позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну як адреса проживання ніхто не проживає. Зазначає про те, що за інформацією Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 188 осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 31 жовтня 2019 року позивач звернувся до Соборного РВ у м. Дніпрі ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну разом із доданими до неї документами (а.с.51-82).

На виконання вимог пункту 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р., відповідачем зроблені відповідні запити до СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, Адміністрації Держприкордонслужби, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та отримані відповіді, а саме:

- лист Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за вих. №45.5/618 від 29.01.2020, в якому повідомлено про те, що станом на 23.01.2020 за даними Інформаційного порталу Національної поліції України гр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був притягнений до адміністративної відповідальності, а саме: 20.01.2019 щодо останнього складено адміністративний протокол №436448 за ознаками складу правопорушення згідно ч. 2 ст. 122 КУпАП (поруш. водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть) (а.с.107);

- лист Відділу міжнародного поліцейського співробітництва за вих. №73/1212.4-20 від 07.02.2020 р., в якому зазначено, що станом на 23.01.2020 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу позивач у міжнародному розшуку не перебуває;

- лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. №0.184-5090/0/18-20-Вих від 21.04.2020, в якому зазначено, що станом на 17.04.2020 інформація про запитуваних іноземців (в т.ч. й щодо позивача) у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд на Україну, відсутня (а.с.91);

- лист Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за вих. №4528/14.3-14 від 12.12.2019, в якому підтверджено наявність актового запису по відділу та у державному реєстрі шлюбу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із видачею свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.08.2017, № НОМЕР_2 від 11.08.2017 з приміткою, що повторні свідоцтва не видавались (а.с.99);

- лист Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (відповідь на запит від 20.03.2020 №1212/2586-20), в якому підтверджено паспортні дані (серія та номер паспорту) дружини позивача - ОСОБА_2 (а.с.101).

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі місце проживання в Україні позивачем зазначено таку адресу: АДРЕСА_1 (а.с.51).

З огляду на подану позивачем заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідачем направлено до Соборного ВП ДВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області запити (листи за вих. №1212-41 від 26.02.2020, за вих. №1212-41 від 20.03.2020, за вих. №1212-41/ від 22.04.2020) для проведення перевірки в межах компетенції за адресою: АДРЕСА_1 з огляду на багаторазові випадки реєстрації іноземних громадян/осіб без громадянства за цією адресою (а.с.108, 109, 110, 111).

За результатами розгляду запиту відповідачем отримано лист від Соборного ВП ДВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 27.04.2020 №45.5/2293, в якому повідомлено, що виїздом за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що ніхто у будинку не проживає, будівля покинута (а.с.113).

На підставі зазначеного, 04 червня 2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення №3213 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 дозволу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с.69-70).

Законність та обґрунтованість вищезазначеного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 р.

Приписами статті 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; особи, які раніше перебували в громадянстві України; батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Згідно із пунктом 2 частини 1 та частиною 2 статті 9 Закону України «Про імміграцію», заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Частиною 5 статті 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із частинами 10 та 11 статті 9 Закону України «Про імміграцію», у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Я вбачається з матеріалів справи, відмовляючи у наданні дозволу на імміграцію позивачу, відповідач виходив з положень п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», у відповідності до якої дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну додано довідку про реєстрацію місця проживання особи №1/1910 від 11.10.2019 року в якій адресою реєстрації позивача зазначено: АДРЕСА_1 (а.с.68).

Вищезазначену адресу проживання зазначено і самим позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну поданій до уповноваженого органу 31.10.2019 року (а.с.31-32).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач приймаючи рішення №3213 від 04 червня 2020 року не встановлював факту подання позивачем до заяви від 31.10.2019 року підроблених документів, зокрема і довідки про реєстрацію місця проживання особи №1/1910 від 11.10.2019 року. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що факт підроблення документів встановлюється виключно правоохоронними органами.

Щодо тверджень відповідача про зазначення позивачем у поданій заяві адреси проживання: АДРЕСА_1 як свідомо неправдивих відомостей, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну було подано позивачем 31.10.2019 року (а.с.31).

Запити щодо фактичного місця проживання відповідачем зроблено 26.02.2020 року, 20.03.2020 року, 22.04.2020 року, тобто через три місяці (а.с.108, 109, 110, 111).

При цьому, як вбачається з рапорта ст. лейтенанта поліції ДОП СП Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області А.Фісун перевірку місця проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 було здійснено на виконання останнього запиту відповідача, який датовано 22.04.2020 року (а.с.114).

Так, листом від 27.04.2020 року №455/2293 т.в.о. начальника Соборного ВП ДВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області повідомив відповідача про те, що у будинку за адресою АДРЕСА_1 ніхто не проживає (а.с.113).

Враховуючи те, що заяву позивачем було подано 31.10.2019 року із зазначенням у ній місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , в той час як перевірка фактичного проживання позивача за цією адресою була проведена працівниками поліції у квітні 2020 року, тобто через п`ять місяців, доводи відповідача про зазначення позивачем такої адреси проживання як свідомо неправдивих відомостей є безпідставними. Доказів того, що зазначена адреса на час зазначення її позивачем у заяві не було його адресою проживання відповідачем суду не надано та під час прийняття оскаржуваного рішення не встановлено.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження скаржника про те, що у будинку за адресою АДРЕСА_2 осіб не є доказом зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей щодо його проживання за цією адресою.

Між тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що реєстрація у будинку АДРЕСА_2 осіб повинна була здійснюватися державним органом у відповідності до вимог законодавства, а позивач, як фізична особа, не повинен нести відповідальність за здійснення державним органом реєстрації 188 осіб за вказаною адресою.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №160/6946/20 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 08 квітня 2021 року.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко