Справа № 522/6238/21
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/6238/21
Провадження № 2а/522/214/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2021 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Косіцина В.В.,

за участю секретаря судових засідань Пашковського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Одеси справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

07 квітня 2021 року до суду надійшов позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Мотивують вимоги тим, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно перебуває на території України. Документи, що підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП. ГУДМС в Одеській області прийнято рішення, яким відповідача зобов`язано покинути територію України у термін до 21.02.2021 року включно. В зазначений термін відповідач не виконав рішення. 07 квітня 2021 року він був повторно виявлений та затриманий, після чого вони звернулись до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 07 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та в порядку ч.15 ст.289 КАС України, призначений розгляд справи у день подання позовної заяви.

Представник позивача підтримав подану позовну заяву та наполягав на її задоволенні.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаної заяви. При цьому, відповідач не заперечував факт нелегального знаходження в Україні. Підтвердив, що за час нелегального перебування в Україні не звертався для оформлення посвідки на постійне проживання. Також підтвердив, що в Узбекистані йому нічого не загрожує, за фахом він є поваром та зможе працювати й в Узбекистані. Повідомив суду, що має дитину ОСОБА_2 . Також повідомив про те, що наразі проживає однією сім`єю з ОСОБА_3 , має сина, проте не зазначений в свідоцтві про народженя його батьком.

Судом встановлені наступні обставини.

11.02.2021 працівниками Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено за адресою: вул. Дерибасівська, «Ярмарок» м. Одеса та запрошено до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, громадянина Узбекистану, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіркою іноземця було встановлено, що відповідач порушив правила перебування іноземців в Україні - а саме проживає на території України без документів на право проживання.

Як стверджує відповідач, він прибув до України у 2011 році потягом до м. Харків з власних справ, на підставі паспортного документу громадянина Узбекистану, який при собі не має, місцезнаходження паспортного документу невідомо. На даний час, відповідач на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має, тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

11.02.2021 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 004382 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 11.02.2021 ПН МОД № 004426 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 3400 грн. 00 коп.

11.02.2021 Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 9 про примусове повернення в країну походження відповідача та зобов`язано його покинути територію України у термін до 21.02.2021 року.

У визначений термін відповідач не виїхав.

07.04.2021 громадянина Узбекистану, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно виявлено співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: пров. Червоний 11, м. Одеса.

07.04.2021 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування стосовно відповідача, складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 004640 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 07.04.2021 ПН МОД № 004689 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 00 коп.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.

Крім того 07 квітня 2021 року об 11 годин 45 хвилин громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був затриманий, про що свідчить протокол № МОД 000071 про адміністративне затримання за ч.2 ст. 263 КУпАП.

07 квітня 2021 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про примусове видворення та позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилитиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно з ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону вищезазначеного Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно до частини 3 статті 3 розділу I Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 розділу II Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ «центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухиляється від виконання такого рішення, та існує ризик його втечі…».

За приписами статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" органи Державної міграційної служби мають право поміщувати іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, до пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, за умови невиконання такими особами в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Також, Законом встановлено, що зазначені дії не застосовуються до осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та визначено вичерпний перелік випадків, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні за межі України. Крім того, відповідно до пункту "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Однак, судом не становлено обставин, які вказані в статті 5 Конвенції або статті 31 Закону "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та які унеможливлюють примусове видворення за межі України, судами попередніх інстанцій не встановлено. Також не встановлено обставин, відповідно до яких на відповідача поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Водночас, судом встановлено, що на момент затримання відповідача у нього були відсутні документи, які б надавали йому право законно перебувати на території України.

Єдиним документом, що був наданий суду, було документ для подорожей на повернення до Узбекистану № НОМЕР_1 , проте строк його дії закінчився ще 12.02.2020 року.

Так суду було надано для огляду копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 в якому він вказаний як батько. Відповідач повідомив суду, що з донькою проживає окремо, дитина мешкає з колишньою дружиною у Києві.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 показала, що її син ОСОБА_5 є також й сином відповідача. Зазначила, що на момент народження дитини вона перебувала у шлюбі с іншим чоловіком, проте наразі чекає на результати ДНК тесту для того щоб змінити відомості про батька.

Жодних інших доказів того, що ОСОБА_5 є біологічним сином відповідача суду надано не було.

Також повідомила, що наразі дитина знаходиться з її матір`ю в Луганській області, за місцем реєстрації місця проживання свідка.

Наявність дитини жодним чином не спростовує того факту, що у відповідача не має діючого документу, що дозволить провести його ідентифікацію, так само не свідчить про те, що відповідач не буде ухилятися від видворення, оскільки з дитиною вони проживають окремо.

Крім того суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Суд зазначає, що факт батьківства позивача не спростовує відсутність в нього документу, що встановлює особу та дає право на виїзд з території України, так само й факт того, що тривалий час він нелегально перебував в Україні та добровільно не виконав рішення про примусове повернення.

Крім того, Суд підкреслює, що, зважаючи на наявність в відповідача дитини громадянина України та факт перебування в минулому в зареєстрованому шлюбі (як то стверджує відповідач), як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України він мав реальну змогу звернутися до органів міграційної служби за наданням посвідки на проживання з вказаних підстав проте він цього не зробив.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 18.03.2021 року по справі 522/14416/18 від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі N 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі N 755/14023/17.

Крім того суд враховує той факт, що відповідачем не було оскаржено рішення про примусове повернення в країну походження, а від його виконання він ухилився.

Судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджується, що відповідачем подавалися відповідні заяви до органів Державної міграційної служби для отримання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну, або вчинялися інші дії з метою легалізації свого перебування.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання рішення про примусове повернення, не має діючих документів, що встановлюють особі та дають право для перетинання державного кордону України на законних підставах.

Крім того ним вчинені адміністративні правопорушення передбачені ст. 203 КУпАП та його притягнуто до відповідальності, тобто встановлений факт порушення законодавства України щодо прикордонних питань, іноземцем, що не має документу, що дає право на виїзд з України.

Відомості про перебування на території України на законних підставах громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні, що вказує на порушення відповідачем вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Таким чином, суд встановив, що відповідач проживає на території України без документів на право проживання в Україні, вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, у нього відсутній паспортний документ, який надає можливість здійснити його ідентифікацію та право здійснити виїзд з території України.

Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Згідно пункту 27 частини 1 статті Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Суд вважає, що затримання відповідача, незважаючи на серйозність заходу, з огляду на встановлені фактичні обставини, є цілком виправданим, оскільки в цьому випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатнім для гарантування виконання відповідачем певних обов`язків, пов`язаних із залишенням території України.

Окрім того, суд враховує позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові від 25 листопада 2020 року по справі № 522/15129/19, адміністративне провадження № К/9901/28409/19.

Враховуючи вище наведене та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 241, 244, 246, 289 КАС України, ст. ст. 4, 9, 16, 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина Узбекистану ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) задовольнити.

Затримати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 07.10.2021 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання 06 квітня 2021 року та не більше 06 жовтня 2021 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у письмовій формі через Приморський районний суд м. Одеси (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Косіцина В.В.