Справа № 240/2885/21
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
08 квітня 2021 року м. Житомир справа № 240/2885/21
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Попової О. Г.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
До Житомисрького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України, в якому просить:
- Визнати протиправною бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення етапом на дрнь звільнення зі служби в поліції 27 грудня 2016 року.
- Зобов`язати Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної пзліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 27 грудня 2016 року.
- Стягнути з Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати.
В обґрунтування позову вказує, що 06.12.2020 позивач звернувся до Департаменту протидії наркозлочинноетт Національної поліції України із заявою про нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані у 2015-2016 роках додатками відпустки як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 355 1 -XII. 04 ічня 2021 року Департамент надав відповідь (вих. №Х-39), за змістом якої визнав право позивача на отримання щорічної додаткової відпустки, однак відмовлено у виплаті грошової компенсації. На думку позивача, не виплатила грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період служби, що є порушенням вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту".
Вважає, що бездіяльність відповідача, яка виразилася у ненарахуванні та невиплаті компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, є протиправною.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статті 262 КАС України.
29.03.2021 Департамент боротьби з наркозалежністю Національної поліції України подала до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову у зв"язку з його безпідставністю. Так, відповідач вказує, що ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» правами начальника Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України (далі - ДПН). Наказом Національної поліції України від 30.12.2016 року № 1399 «Про утворення ліквідаційної комісії Департаменту протидії наркозлочинності» утворено та затверджено склад ліквідаційної комісії ДПН. Юридична особа - ДПН, з якою позивач перебував у службових відносинах на момент звільнення зі служби в поліції, станом на сьогодні існує, хоча і перебуває в стані припинення. Відповідно до законодавства така особа також може бути відповідачем у суді. На думку відповідача, належними відповідачами у справі мають бути лише ДПН і Національна поліція. Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України (далі - ДБН) не є належним відповідачем у цій справі за таких підстав.
У відповідності до положень частини п`ятої статті 262, частини першої статті 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 у період із 1997 року по 2016 рік проходив службу на різних посадах у органах внутрішніх справ та Національній поліції України.
14.08.2015 позивачу встановлено статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Згідно витягу з наказу начальника Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27 грудня 2016 року № 212 по особовому складу ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» правами начальника Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України.
Як вказує позивач, з моменту отримання статусу учасника бойових дій до дня звільнення зі служби додаткових оплачуваних відпусток він не отримував. У день звільнення грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки також не отримав.
06.12.2020 позивач звернувся до Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України із заявою про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані у 2015-2016 роках додаткові відпустки як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.
Департамент боротьби з наркозалежністю Національної поліції України листом від 04.01.2021 за №Х-39 повідомив про відсутність правових підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дня додаткової відпустки. Позивач має право на їх отримання під час служби в поліції.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
До спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Частиною першою статті 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (частина друга статті 92 Закону № 580-VIII).
Відповідно до частин першої та другої статті 93 Закону № 580-VIII, яка регулює питання обчислення тривалості відпусток, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Частиною одинадцятою статті 93 Закону № 580-VIII визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.
Відповідно до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Крім того, згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 цього Закону, серед інших, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Системний аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що позивач, як учасник бойових дій, мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати з набуттям статусу учасника бойових дій та з урахуванням доповнення Закону України "Про відпустки" статтею 16-2 згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015, та відповідно набув право на компенсацію за невикористані додаткові відпустки по 14 днів щорічно. Обов`язок обліку таких відпусток та дотримання пов`язаних із ними гарантій покладається на роботодавця.
Щодо посилань відповідача, що Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України не є належним відповідачем, суд зазначає наступне.
Як слідує з витягу з наказу начальника Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27 грудня 2016 року № 212 по особовому складу ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» правами начальника Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Частиною 2 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Тобто, наразі Департамент протидії наркозлочинності Національної поліції України, де проходив службу позивач та з якого його було звільнено, не ліквідовано.
Суд зазначає, що механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів визначається Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі по тексту - Порядок №1074).
У відповідності до абзацу 1 пункту 15 Порядку №1074 у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації.
Згідно пунктів 18, 19 Порядку №1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу (далі - комісія) з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу. Право підписувати документи щодо припинення органу виконавчої влади або територіального органу надається голові комісії з моменту його затвердження до дня внесення запису про державну реєстрацію припинення органу виконавчої влади або територіального органу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Для здійснення своїх повноважень голова комісії видає накази, використовуючи бланки органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється.
При цьому, у відповідності до підпункту 4 пункту 21 Порядку №1074 передбачено, що Голова комісії забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи.
Водночас, суд звертає увагу, що постановою КМУ від 30.11.2016 №981 "Про ліквідацію територіального органу Національної поліції" вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного права Департамент протидії наркозлочинності як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції, та доручено Національній поліції забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту протидії наркозлочинності, що ліквідується.
Тобто, функції Департамент протидії наркозлочинності, що на даний час ліквідується, покладено на інший орган - Національну поліцію.
Таким чином, Національна поліція, яка здійснення функцій і повноважень Департаменту протидії наркозлочинності, що ліквідується, наділена функціями і повноваженнями Департаменту протидії наркозлочинності, у тому числі щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових.
В той же час, в даній справі, позивач будучи звільнений з Департамент протидії наркозлочинності у 2016 році, яке на даний час перебуває у стані припинення, звернувся за виплатою грошової компенсації за невикористані у 2015-2016 роках додатками відпустки як учаснику бойових дій до Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України.
Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України немає обов`язку вчиняти будь-які дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення етапом на день звільнення зі служби в поліції 27 грудня 2016 року.
Питання, порушені позивачем у заявленому ним адміністративному позові, не належать до компетенції Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України, оскільки функції Департамент протидії наркозлочинності, що на даний час ліквідується, покладено на інший орган - Національну поліцію (постанова КМУ від 30.11.2016 №981 "Про ліквідацію територіального органу Національної поліції").
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).
У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивачем у справі, що розглядається, не наведено та судом не встановлено наявність відповідного порушеного права, свободи чи інтересу позивача з боку Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України в спірних правовідносинах. Водночас відповідачем в цій справі доведено, що до його повноважень не належить вирішення питань щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, в контексті предмету спору.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За таких обставин, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту боротьби з наркозалежністю Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії слід відмовити.
З врахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 08 квітня 2021 року.

Суддя О.Г. Попова