Справа № 460/8277/20
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2021 року м. Рівне №460/8277/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування штрафних санкцій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач), в якій, з врахуванням заяви від 28.12.2020 року про зміну предмету позову, просить:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області № від 21.05.2019 року, № від 21.05.2019 року, № від 21.05.2019 року, № від 21.05.2019 року, № від 21.05.2019 року, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36 від 21.05.2019 року та рішення № від 21.05.2019 року і № від 21.05.2019 року про застосування штрафних санкцій.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відчуження у 2017-2018 роках об`єктів нерухомого майна здійснювалося ним як фізичною особою зі сплатою податку на доходи фізичних осіб в розмірі 5% відповідно до п. 172.2 ст. 172 ПК України. При цьому, кожна угода з продажу вказаних об`єктів нерухомого майна посвідчена нотаріально і перед їх укладенням ним сплачувалися усі обов`язкові податкові платежі до бюджету, встановлені законодавством, чинним на момент укладення таких правочинів. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно ототожнив його як фізичну особу громадянина з фізичною особою-підприємцем, оскільки він ніколи підприємницьку діяльність не здійснював та зареєстрованим як підприємець не був. А оскільки закон не забороняє йому, як фізичній особі, здійснювати будівництво житлових квартир у встановленому законом порядку та в подальшому їх відчужувати, тому його дії в цьому випадку не можуть бути кваліфіковані як будь-яке порушення вимог податкового чи іншого законодавства. Крім того, відповідач зазначає, що під час проведення перевірки не було взято до уваги витрат, пов`язаних із будівництвом об`єктів нерухомості. Відтак позивач вважає, що застосування відповідачем положень ст. 177 ПК України, за відсутності в нього статусу фізичної особи-підприємця і наявності спеціальної норми законодавства - ст. 172 ПК України, є неправомірним, а тому донарахування йому податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску та податку на додану вартість є безпідставним. Просить позов задовольнити.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що платник податків - фізична особа ОСОБА_1 протягом періоду, за який здійснювалась перевірка, отримував доходи від провадження господарської діяльності, які згідно з Кодексом підлягають включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи. Зокрема, позивач протягом 2017-2018 років здійснював систематичний продаж об`єктів нерухомого майна (квартири та нежитлові приміщення) фізичним особам. Зазначає, що у розумінні Податкового кодексу, систематична діяльність фізичної особи, яка здійснює операції з продажу (реалізації), у т.ч. об`єктів нерухомого майна квартир, підлягає державній реєстрації, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.03.2003 №755-IV. При цьому, доходи, отримані фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності оподатковуються відповідно до норм ст. 177 Податкового кодексу України. Окрім того, зазначає, що аргументи наведені у позовній заяві не спростовують зафіксовані порушення в акті перевірки та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі.

В судове засідання 06.04.2021 представники учасників справи не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, визначені статтею 205 КАС України були відсутні, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, то розгляд справи продовжено у письмовому провадженні, за наявними у суду матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

В період з 04.04.2019 року по 10.04.2019 року працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків фізичної особи ОСОБА_1 з питань здійснення господарської діяльності без державної реєстрації та відповідно своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року.

За результатами такої перевірки було складено акт №855/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 17.04.2019 року (отриманий на запит від 21.08.2020 року), згідно висновків якого, перевіркою встановлені порушення:

1. пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 176.1 ст. 176, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ із змінами та доповненнями, а саме проведеною перевіркою встановлено незабезпечення зберігання документів та відсутність ведення обліку доходів і витрат з метою визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та виконання обов`язку щодо подання податкової декларації за 2017 - 2018 роки;

2. п. 1 ст. 58 Господарського кодексу України, а саме фізичною особою ОСОБА_1 в період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року здійснювалась господарська діяльність (реалізація 82 об`єктів нерухомості) без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

3. пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України в частині несвоєчасного подання декларацій про майновий стан і доходи за 2017, 2018 роки;

4. п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.1, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження чистого доходу, з якого утримується податок на доходи фізичних осіб, на загальну суму 5 253 677,54 грн., у тому числі у 2017 році у розмірі 646 087,54 грн., у 2018 році у розмірі 4 607 590,0 грн. внаслідок чого донараховано грошового зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб за 2017-2018 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього у сумі 945 661,96 грн., у т.ч. 2017 рік 116 295,76 грн., 2018 рік 829 366,20 грн.

5. Пункту 4 ч. 2 ст. 6 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, в частині не подання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 та 2018 роки.

6. Абзацу 3 ч. 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, в частині не нарахування та не сплати єдиного внеску всього на загальну суму 187 630,96 грн., у т.ч. 2017 рік 51 667 грн., 2018 рік 135 963,96 грн.

7. Пункту 181.1 ст. 181, п. 183.4, п. 183.10 ст. 183, ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), в частині заниження грошового зобов`язання зі сплати податку на додану вартість що підлягає сплаті до державного бюджету в сумі 668 770 грн., в тому числі за період з 11.05.2018 року по 30.05.2015 року на 14 007 грн., червень 2018 року 12 396 грн., липень 2018 року 12 003 грн., серпень 2018 року 50 007,00 грн., вересень 2018 року 413 209 грн., жовтень 2018 року 24 560 грн., листопад 2018 року 24 260 грн., грудень 2018 року 107 350 грн.

8. п. 49.18 ст. 49, п. 202.1 ст. 202 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 не подано податкові декларації з податку на додану вартість за травень 2018 року, червень 2018 року, липень 2018 року, серпень 2018 року, вересень 2018 року, жовтень 2018 року, листопад 2018 року, грудень 2018 року.

На підставі таких висновків акту перевірки ГУ ДПС у Рівненській області прийнято:

1. податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 1 182 077,40 грн., з яких 945 661,92 грн. за податковими зобов`язаннями та 236 415,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

2. податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 340 грн. за несвоєчасне подання декларацій про майновий стан і доходи за 2017, 2018 роки.

3. податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 510 грн. за ненадання документів, пов`язаних з обчисленням податку.

4. податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 822 240 грн., з яких 657 792 грн. за податковими зобов`язаннями та 164 448 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

5. податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1 190 грн. за несвоєчасне подання декларацій з податку на додану вартість.

6. рішення № від 21.05.2019 року про застосування штрафних санкцій в сумі 340 грн. за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

7. рішення № від 21.05.2019 року про застосування штрафних санкцій в сумі 23 929,80 грн. за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

8. вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36 від 21.05.2019 року, якою встановлено недоїмку зі сплати єдиного внеску в сумі 187 630,96 грн.

Позивач, не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями та вимогою, звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Так, відповідно до ст. 62 ПК України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

У свою чергу, відповідно до пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення абзац 6 пункту 42.4 статті 42 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктами 79.1-79.2 статті 79 Податкового кодексу України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Пунктом 79.3 статті 79 ПК України передбачено, що присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Отже, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручення йому особисто чи його уповноваженому представнику копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

У позовній заяві позивач зазначив, що контролюючим органом не було дотримано процедуру проведення перевірки, з огляду не направлення позивачу копії наказу про призначення та повідомлення про проведення перевірки, з приводу чого суд зазначає таке.

Проте, як встановлено судом, контролюючим органом забезпечено виконання умов проведення позапланової невиїзної перевірки, що визначені абз. 1 п. 79.2 ст. 79 ПК України. Рішення керівника - наказ Головного управління ДПС у Рівненській області №960 від 27.03.2019 року та повідомлення про дату початку та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки №372/17-00-13-04 від 27.032019 року надіслано платнику податків - фізичній особі ОСОБА_1 28.03.2019 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення. відповідно до вимог п. 79.2 статті 79 ПК України.

Початок перевірки, згідно наказу, 04.04.2019 року, таким чином на виконання вимог п. 79.2 ст. 79 ПК України контролюючим органом завчасно 28.032019 року надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення, за податковою адресою, наказ та повідомлення. Проте, рекомендований лист з повідомленням про вручення, яким надіслано наказ та повідомлення, повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Неотримання платником податків копії наказу та повідомлення про проведення перевірки надісланим контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення не свідчить про невиконання відповідачем обов`язку встановленого податковим законодавством щодо своєчасного та належного повідомлення платника податків про проведення перевірки.

Як свідчать обставини справи, позивачем не забезпечено отримання кореспонденції контролюючого органу, зокрема, наказу на проведення перевірки, акту перевірки, податкових повідомлень рішень, податкової вимоги, позовної заяви про стягнення податкового боргу. В зв`язку наведеним, безпідставним є посилання на дотримання процедурних порушень як підставу звільнення від фінансової відповідальності, за відсутності факту їх вчинення контролюючим органом.

В розділі 1.32 акту перевірки зазначено, що згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Рівненській області (№ 2559/9/174Ю-13-03-02 від 20.03.2019 року) місце реєстрації (місце проживання) платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостями інформаційної системи «Податковий блок», податкова адреса (місце проживання) платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 45.1. ст. 45 розд. II ПК України, платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Довідкою адресного бюро підтверджується зміна адреси з 15.11.2019 року - АДРЕСА_2 .

Отже, копії наказу та повідомлення про проведення перевірки були направленні за адресою місця реєстрації позивача, що свідчить про виконання відповідачем вимог ст. 42 ПК України та дотримання ним процедури проведення перевірки.

Щодо суті виявлених контролюючим органом під час перевірки порушень, суд зазначає таке.

Згідно акту перевірки, перевіркою встановлено, що платник податків - фізична особа ОСОБА_1 набував у власність об`єкти нерухомого майна (житлової та не житлової нерухомості) шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступає, після введення об`єктів нерухомості (садові будинки, блоковані житлові будинки) в експлуатацію, на підставі Декларації про готовність і внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державними реєстраторами та приватними нотаріусами.

У подальшому, набуті у власність об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, ОСОБА_1 продавав фізичним особам згідно договорів купівлі-продажу. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що вказані договори посвідчувались приватними нотаріусами Рівненського міського нотаріального округу.

Так, відповідно до податкової інформації, зібраної та опрацьованої відповідно до ст. 72 та ст. 74 ПКУ, а саме: відомостей з ЦБД ДРФО ДФС України про отримані доходи за період з 14.06.2017 року по 26.12.2018 року, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, інформації отриманої від Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради, Відділу у м. Рівному Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному ГУ Держгеокадастру у Рівненській області, Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному ГУ Держгеокадастру у Рівненській області та інформації отриманої від самозайнятих осіб, суб`єктів незалежної професійної діяльності - нотаріусів, інформації Рівненського обласного державного нотаріального архіву встановлено, що протягом 2017 року ОСОБА_1 здійснено продаж 26 об`єктів нерухомого майна, протягом 2018 року 56 об`єктів.

Таким чином, перевіркою встановлено, що платник податків фізична особа ОСОБА_1 виступав безпосередньо замовником (забудовником), здійснював систематичне будівництво за видом діяльності 41.10 «Організація будівництва будівель» та відповідно, здійснював продаж первинної житлової та нежитлової нерухомості за видом діяльності КВЕД 68 «Операції з нерухомим майном» без державної реєстрації, як суб`єкта господарювання.

Враховуючи наявну податкову інформацію, що підтверджує здійснення фізичною особою платником податків ОСОБА_1 діяльності з будівництва та реалізації квартир у багатоповерхових житлових будинках, яка спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, наявні підстави стверджувати що здійснювана ОСОБА_1 діяльність є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва підприємцем.

Тобто, як встановлено судом, відповідачем було здійснено умовну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця і здійснено донарахування податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість та єдиного внеску від операцій із продажу об`єктів нерухомого майна на суму 5 253 677,54 грн.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робите те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус "фізична особа-підприємець" сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Стаття 24 Цивільного кодексу України встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження.

Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з частиною другою статті 3 ГК України, господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю.

У той же час суд зазначає, що громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 ГК України, громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.

При цьому суд зазначає, що така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом.

Тобто, реєстрація фізичної особи підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18, з посиланням на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 27 лютого 2018 року у справі №826/1513/17, зауважив, що право платника податків зареєструватися фізичною особою-підприємцем не може бути обов`язком; платник податку - фізична особа не повинен сплачувати податки в розмірі, встановленому для фізичної особи-підприємця.

Вказаний правовий висновок Верховного Суду підлягає обов`язковому врахуванню у цій справі, спірні правові в якій є подібними.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

З позиції Європейського Суду, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" заява №55555/08 від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" заява №36900/03 від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Виходячи із цього суд наголошує на тому, що законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь якого суб`єкта владних повноважень (в даному випадку органу ДПС). Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 не є та ніколи не був зареєстрованим як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання), тому оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Порядок оподаткування операцій з продажу об`єктів нерухомого майна у період, що охоплювався проведеною документальною перевіркою регламентувався статтею 172 ПК України.

Відповідно до п. 172.1 ст. 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Положеннями п. 172.2 ст. 172 ПК України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

У відповідності до п. 172.3 ст. 172 ПК України, дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону, та зареєстрованої в єдиній базі даних звітів про оцінку.

Згідно з п. п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Отже, відповідальність за порушення норм Кодексу в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.

Нормами п. 18.1 ст. 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до п. 172.4 ст. 172 ПК України, під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Положеннями статті 171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до підпункту "а" пункту 172.5 статті 172 ПК України, сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу позивачем нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

У розглядуваних правовідносинах податковими агентами позивача є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості. При цьому, як свідчать матеріали проведеної перевірки, при реалізації відповідних об`єктів нерухомого майна позивачем здійснювалась сплата податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна згідно з п. 167.2 ст. 167 ПК України.

Вказана обставина про сплату позивачем податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна вказується в самому акті перевірки.

Саме в такому порядку здійснювалося визначення та сплата податкових зобов`язань за наслідками оподаткування операцій по продажу позивачем в 2017-2018 роках 82 об`єктів нерухомого майна.

У свою чергу відповідач вважає застосування позивачем такого порядку визначення податкових зобов`язань неправомірним посилаючись на те, що діяльність ОСОБА_1 з продажу нерухомості містить ознаки підприємницької діяльності, а тому має застосовуватися ставка податку, що визначена статтею 177 Податкового кодексу України, яка визначає порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Із аналізу наведених вище норм податкового законодавства випливає, що розмір ставки податку та порядок сплати визначається в залежності від статусу такого платника, що є відмінними для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому, положення статті 177 Податкового кодексу України застосовуються виключно щодо фізичних осіб-підприємців.

Як уже наголошувалося судом вище, ОСОБА_1 є фізичною особою та не зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця. Усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися ним саме як фізичною особою, у зв`язку з чим висновок податкового органу про порушення позивачем п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 945 661,96 грн. є помилковим, оскільки за відсутності факту реєстрації позивача в якості фізичної особи-підприємця, норми цієї статті до нього не можуть бути застосованими.

Посилання ГУ ДПС у Рівненській області на те, що діяльність позивача щодо продажу об`єктів нерухомості має ознаки підприємницької, не спростовує той факт, що ОСОБА_1 не зареєстрований як фізична особа-підприємець. При цьому суд враховує, що наразі у Податковому кодексу України відсутня імперативна норма, яка зобов`язує сплачувати у разі продажу більше двох об`єктів нерухомого майна податок у розмірі 18% фізичним особам, тим більше реєструватися останніми як суб`єкти господарювання. Заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна діюче законодавство не передбачає, а лише встановлює для цього відповідний режим оподаткування, передбачений статтею 172 ПК України, який в даному випадку позивачем був дотриманий.

Отже, порушення вимог ст. 177 ПК України в діях позивача відсутнє, так як дана норма до позивача не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обставин, які б слугували підставою для оподаткування доходу, отриманого позивачем за результатами спірних операцій із продажу нерухомості за правилами статті 177 ПК України. Відтак, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області № від 21.05.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 1 182 077,40 грн., з яких 945 661,92 грн. за податковими зобов`язаннями та 236 415,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо висновків контролюючого органу про порушення ОСОБА_1 вимог пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України в частині несвоєчасного подання декларацій про майновий стан і доходи за 2017, 2018 роки, то суд зазначає, що вказана норма застосовується також виключно щодо фізичних осіб-підприємців, яким позивач не є, що виключає можливість застосування до позивача правових наслідків порушень вказаних норм права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено обставин, які б слугували підставою для оподаткування доходу, отриманого позивачем за результатами спірних операцій із продажу нерухомості, за правилами статті 177 ПК України та зобов`язували б позивача подавати декларацію про доходи, одержані як суб`єктом підприємницької діяльності в порядку пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України.

Відтак, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 340 грн. за несвоєчасне подання декларацій про майновий стан і доходи за 2017, 2018 роки, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 822 240 грн., то суд зазначає таке.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Платниками податку на додану вартість є особи, визначені в п. 180.1 ст. 180 ПК України, до яких, зокрема, відносяться: 1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Положенням п. 181.1 ст. 181 ПК України передбачено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Водночас, відповідно до пп. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України, звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання, якщо інше не передбачено цим підпунктом. У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлового фонду) означає: а) першу передачу готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника. Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Враховуючи вищезазначене, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла. У свою чергу операції з подальшого постачання житла (об`єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування. Тобто, подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Податкового кодексу України, не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому така операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до статті 197 ПК України.

Оскільки, в даному випадку, правовстановлюючі документи на новозбудоване житло були оформлені на позивача, то подальше переоформлення права власності на фізичних осіб згідно договорів купівлі-продажу не вважається операцією з першого постачання житла, та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

Отже, податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 822 240 грн., з яких 657 792 грн. за податковими зобов`язаннями та 164 448 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, то суд зазначає таке.

Відповідно до ст.203 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Оскільки ОСОБА_1 не є платником з податку на додану вартість та не зобов`язаний ним бути, у нього відсутній обов`язок щодо подання звітності, а тому є безпідставним нарахування йому штрафних санкцій у сумі 1 190 грн.

Враховуючи наведене, податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1 190 грн. за несвоєчасне подання декларацій з податку на додану вартість. є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 510 грн. за ненадання документів, пов`язаних з обчисленням податку, суд зазначає наступне.

За змістом п.п. "а" п. 176.1 ст. 176 ПК України, платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Тобто, обов`язок вести облік доходів і витрат виникає лише у разі, якщо є обов`язок у платника податків подавати податкову декларацію.

Разом із тим, порядок подання річної декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) визначений статтею 179 ПК України.

Згідно з п. 179.1 ст. 179 ПК України, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. У той же час положеннями п. 179.2 ст. 179 ПК України передбачено, що відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

В акті перевірки контролюючим органом встановлено, що позивач відповідно до вимог п. 172.2 ст. 172 ПК України здійснив сплату податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 5%.

Виходячи з викладеного, у позивача був відсутній обов`язок подавати податкову декларацію, як наслідок - вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.

Крім того, обов`язок вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару згідно п. 177.10 ст. 177 ПК України належить фізичним особам-підприємцям, яким позивач не зареєстрований.

З огляду на це, оскаржене податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2019 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо рішення № від 21.05.2019 року про застосування штрафних санкцій в сумі 340 грн. за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», рішення № від 21.05.2019 року про застосування штрафних санкцій в сумі 23 929,80 грн. за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36 від 21.05.2019 року, якою встановлено недоїмку зі сплати єдиного внеску в сумі 187 630,96 грн., то суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 (в редакції до 01.01.2015) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464 (в редакції з 01.01.2015), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції до 01.01.2015) визначено, що для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції до 01.01.2018), єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції з 01.01.2018), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Пунктом 3 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464 визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2464, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №2464, яка дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Як встановлено в акті перевірки, висновок контролюючого органу про заниження позивачем суми нарахувань по єдиному внеску ґрунтується на тому, що позивачем було занижено оподатковуваний дохід, тобто підставою для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішень про застосування штрафних санкцій слугували твердження податкового органу про заниження суми чистого оподаткованого доходу, отриманого від підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року за здійснену ним діяльність як фізичної особи-підприємця, оцінку чому було надано судом вище.

Враховуючи недоведеність відповідачем правомірності збільшення суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, беручи до увагу встановлені судом обставини відсутності у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, суд приходить до висновку про неправомірність донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішення № від 21.05.2019 року, рішення № від 21.05.2019 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36 від 21.05.2019 року.

Відтак, враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання позивачу як фізичній особі-підприємцю, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиного внеску та штрафних санкцій за відсутності у нього визначеного законом статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, відповідно до ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога відповідача не відповідають критеріям правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, наведеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, так як прийняті не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги задоволено, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12, м. Рівне, 33023, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області № від 21.05.2019, № від 21.05.2019, № від 21.05.2019, № від 21.05.2019, № від 21.05.2019, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36 від 21.05.2019, рішення № від 21.05.2019 та № від 21.05.2019 року про застосування штрафних санкцій.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12, м. Рівне, 33023, ) судовий збір у розмірі 10510,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 07 квітня 2021 року.

Суддя В.В. Щербаков