Справа № 420/5728/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5728/21
У Х В А Л А
09 квітня 2021 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши заяву про поновлення строку,-
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Громадської організації «Антикорупційний контроль України» до Одеської міської ради, третя особа: житлово будівельне товариство «Аркадієвське» в якому позивач просить:
-скасувати рішення Одеської міської ради № 2483 XXIII від 04.07.2001р. про затвердження проекту відведення земельної ділянки, наданої житлово-будівельному товариству «Аркадієвське», площею 1, 4396 та по м. Одеса вул. Літературна 2 у постійне користування для житлового будівництва.
Разом із позовом подана заява про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, яка обґрунтована наступним.
«..Громадська Організація «Антикорупційний контроль України» з поважних причин попущено строк на оскарження рішення Одеської міської ради.
Строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи складає шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС).
Щодо пропуску строку звернення до суду за захистом прав та законних інтересів просимо врахувати наступне.
Відповідно до частини 2 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішенням Одеської міської ради № 16-ХХІІ від 15.12.1994 р. "Про затвердження проекту "Схеми приватизації міських земель м. Одеси" був затверджений проект "Схеми приватизації міських земель м. Одеси", за яким на підставі статті 2 Земельного кодексу України землі, що прилягають до морського узбережжя, віднесені до земель рекреаційного призначення та не підлягають приватизації.

Рішенням Одеської міської ради № 122-ХХІІ від 27 лютого 1997 року затверджено проект схеми функціонально - планувальної організації приморських територій та перелік територій, що не підлягають приватизації, до яких відповідно до згаданого Переліку віднесено парк Юність.

17.04.2001 року Одеська міська рада прийняла рішення «Про затвердження містобудівного обґрунтування розробки правил користування та забудови території другого рекреаційного комплексу» № 2152-ХХІІІ, яким вирішено, що «Містобудівне обґрунтування розробки правил користування та забудови території другого рекреаційного комплексу» є змінами генерального плану м. Одеси, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 31.01.1989 року «Про генеральний план м. Одеси» та «Схеми функціонально-планувальної організації приморських територій», затвердженої рішенням Одеської міської ради від 27.02.1997 року № 122-ХХІІ.

Відповідно до рішення від 04.07.2001 року № 2483-ХХІІІ, вказана земельна ділянка площею 1,4369 га має код 1.9 за Українським класифікатором цільового використання землі - землі житлових, житлово-будівельних, гаражно і дачно-будівельних кооперативів.

Рішенням Одеської міської ради від 15.10.2001 року № 2792-ХХІІІ було вилучено з користування ЖБТ «Аркадієвське» земельні ділянки загальною площею 1,3436 га за адресою: м. Одеса вул. Літературна 2 безкоштовно надано у приватну власність громадянам України для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель, та зобов`язано Управлінню земельних ресурсів видати державні акти на право приватної власності на землю.

25.12.2008 року Одеська міська рада прийняла рішення № 3819-V «Про розгляд протесту прокурора м. Одеси на рішення Одеської міської ради від 17.04.2001 року № 2152-ІІІ «Про затвердження «Містобудівного обґрунтування розробки правил використання та забудови території другого рекреаційного комплексу»» відповідно до якого за результатами поданого протесту прокурора міста Одеси було вирішено скасувати рішення Одеської міської ради від 17.04.2001 року № 2152-111.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в період з 17.04.2001 року по 25.12.2008 року правила користування та забудови території, визначались з урахуванням рішення Одеської міської ради від 17.04.2001 року № 2152-ХХІІІ «Про затвердження «Містобудівного обґрунтування розробки правил користування та забудови території другого рекреаційного комплексу».

Тобто, земельна ділянка, яка у липні 2001 року Одеською міськрадою була передана у постійне користування ЖБТ «Аркадієвське» для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель.

Крім того, рішення Одеської міської ради від 04.07.2001 року № 2483-ХХІІІ та від 15.10.2001 року № 2792-ХХІІІ є чинними.

До ГО "Антикорупційний контроль України" 16.05.2020 р. звернулась ініціативна група мешканців житлових будинків, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та вул. Літературна, 17 про вжиття заходів від несанкціонованої вирубки дерев в парку загального користування «Юність», самозахоплення частини земельної ділянки парку «Юність» та з проханнями звернутися до правоохоронних органів, органів прокурати та судових органів із заявами за захистом порушених прав місцевих мешканців.

У процесі звернень до органів місцевого самоврядування щодо захисту зелених насаджень, отамання відповідей ГО "Антикорупційний контроль України" 28.10.2020 р. звернулась до Одеської міської ради з заявою з проханнями:

Скасувати або внести зміни щодо скасування права постійного користування ЖБК «Аркадіївське» до рішення Одеської міської ради № 2483 XXIII від 04.07.2001р., яким земельна ділянка, 1,4396 га була передана у постійне користування житлово - будівельному товариству «Аркадіївське» за адресою: м. Одеса, вул. Літературна, 2, для житлового будівництва.

Скасувати або внести зміни щодо скасування права власності громадян членів ЖБК «Аркадіївське» до рішенням Одеської міської ради від 15.10.2001 р. 2792-ІІІ, яким надано у приватну власність членів ЖБК «Аркадіївське» для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель.

Розширити межи Парку «Юність», в межах вулиць Зарічна, будинки №№ 2,4,6 Літературна та Літературна, 1а, Морехідної, Новоберегової та верхньої тераси склонів.

Розробити та належним чином погодити землевпорядну документацію щодо встановлення та винесу у натурі на місцевості меж Парку «Юність» з внесенням меж Парку в автоматизовану базу даних держаного земельного кадастру України, в межах вулиць Зарічна, будинки №№ 2, 4, 6, Літературна та Літературна. 1а, Морехідної, Новоберегової та верхньої тераси склонів.

Затвердити межи Парку «Юність», в межах вулиць Зарічна, будинки №№ 2,4,6, Літературната, Літературна, 1а, Морехідної, Новоберегової та верхньої тераси склонів.

Проте, 10.11.2020 р. за № 01-18/1488-09-05 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради була отримана відмова у задоволені вищезазначеної заяви.

Саме з цієї дати 10.11.2020р. після отримання листа Одеської міської ради, Громадська Організація «Антикорупиійний контроль України» дізналася про існування рішення Одеської міської ради № 2483 XXIII від 04.07.2001р про затвердження проекту відведення земельної ділянки, наданої житлово-будівельному товариству «Аркадієвське». площею 1,4396 та по м. Одеса вул. Літературна 2 у постійне користування для житлового будівництва.

Та саме з 10.11.2020 р. Громадська Організація «Антикорупційний контроль України» дізналась про порушення своїх прав та порушених правовідносин які викладанні у позовній заяві.

Раніше чим 10.11.2020р. Громадська Організація «Антикорупційний контроль України» ніяким чином не могла дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином вважаємо, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів порушено з поважних причин…».

Розглянувши подану заяву суддя приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається із поданого адміністративного позову предметом розгляду у вказаній справі є Рішення ОМР № 2483 ХХІІІ від 04.07.2001 року.

Отже, шестимісячний строк встановлений ч. 2 ст. 122 КАСУ, для пред`явлення вказаного адміністративного позову сплинув 06.01.2002 р.

Адміністративний позов зареєстрований 08.04.2021 р. за вхід. №1356/21.

У поданій заяві позивач вказує, що про існування рішення Одеської міської ради № 2483 XXIII від 04.07.2001р. про затвердження проекту відведення земельної ділянки, наданої житлово-будівельному товариству «Аркадієвське» площею 1, 4396 та по м. Одеса вул. Літературна, 2 у постійне користування для житлового будівництва стало відомо 10.11.2020 р. після отримання листа Одеської міської ради.

Суддя не приймає визначені представником позивача доводи, у заяві та зазначає наступне.

Строк звернення до адміністративного суду це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Приписами ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАСУ), у цій статті містяться терміни дізналася та повинна була дізнатися, що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Слід звертає увагу позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

При цьому суддя не приймає доводи позивача що 10.11.2020 р. після отримання листа Одеської міської ради, Громадська Організація «Антикорупиійний контроль України» дізналися про існування рішення Одеської міської ради № 2483 XXIII від 04.07.2001р про затвердження проекту відведення земельної ділянки, наданої житлово-будівельному товариству «Аркадієвське» площею 1,4396 та по м. Одеса вул. Літературна 2 у постійне користування для житлового будівництва.

По перше:

Приписами ст. 21 Регламенту Одеської міської ради, встановлено:

1. Офіційний сайт Одеської міської ради «omr.gov.ua» (українська, російська та англійська версії) створений з метою найбільш повного і оперативного інформування територіальної громади міста, а також всіх інших осіб про діяльність міської ради та її виконавчих органів.

2. Координацію роботи щодо забезпечення функціонування, розвитку та інформаційного наповнення офіційного сайту здійснює департамент інформації і зв`язків з громадськістю Одеської міської ради.

Приписами ст. 28 Регламенту Одеської міської ради, встановлено:

1. Міська рада в межах своїх повноважень приймає акти у формі рішень. Рішення приймаються на пленарному засіданні ради більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених законом.

2. З урахуванням результатів обговорення проекту рішення рада може:

- прийняти або не прийняти рішення;

- повернути його на доопрацювання.

3. Рішення ради набирають чинності з моменту їх прийняття радою, якщо в рішенні не встановлено іншого строку введення його в дію.

4. Рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо в рішенні не встановлено пізніший строк введення його в дію.

5. Рішення ради, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та цим Регламентом.

6. Рішення міської ради в п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено міським головою своїм розпорядженням і внесено на повторний розгляд ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов`язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

7. Рішення міської ради, прийняті в межах її повноважень, є обов`язковими для виконання на території міста Одеси.

8. Викладені в рішеннях міської ради пропозиції та рекомендації на адресу розташованих в межах міста підприємств, установ та організацій усіх форм власності підлягають обов`язковому розгляду їх керівниками, а результати такого розгляду повинні бути подані міській раді в зазначений в рішенні строк.

9. Рішення ради оформляються виконавцем в друкованому вигляді на бланку «Рішення Одеської міської ради» протягом п`яти робочих днів з моменту їх прийняття і підлягає обов`язковому візуванню. На зворотному боці бланка рішення візується у наступній послідовності:

- виконавцем з обов`язковим зазначенням номера телефону та/або адреси електронної пошти;

- директором юридичного департаменту ради;

- керівником апарату ради;

- секретарем ради.

Рішення підписуються міським головою, а додатки до рішень - секретарем ради.

Установчі документи та титульні листи до них, які є додатками до рішень ради та підлягають державній реєстрації, підписуються секретарем міської ради і завіряються гербовою печаткою Одеської міської ради.

Відповідальність за своєчасним та належним оформленням прийнятого радою рішення несе виконавець відповідного проєкту рішення. Контроль за своєчасним та належним оформленням рішення ради здійснює апарат ради.

10. Рішення ради підлягають обов`язковому оприлюдненню шляхом їх розміщення на офіційному сайті міської ради в мережі Інтернет (www.omr.gov.ua) не пізніше п`яти робочих днів з дня їх прийняття із зазначенням дати опублікування документа і дати оновлення інформації.

З цією метою рішення направляються апаратом ради в друкованому та електронному вигляді до департаменту інформації та зв`язків з громадськістю ради, який не пізніше п`ятого робочого дня з дати прийняття такого рішення забезпечує їх розміщення на офіційному сайті ради.

Контроль за своєчасністю оприлюднення прийнятих радою рішень забезпечує секретар ради.

11. У випадках, прямо передбачених законом або безпосередньо рішенням ради, відповідне рішення також підлягає опублікуванню в друкованому засобі масової інформації. Офіційне оприлюднення акта у друкованому засобі масової інформації забезпечує департамент інформації та зв`язків з громадськістю ради.

12. Не пізніше десяти календарних днів, а в разі терміновості вирішення питання - невідкладно після підписання міським головою, рішення ради направляються апаратом ради постійним і контрольним комісіям ради, виконавчим органам ради, підприємствам, організаціям, установам, посадовим особам, яких стосуються відповідні рішення.

З огляду на встановлене Рішення ради, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Регламенту.

По друге: у зверненні до ОМР 28.10.2020 р. ГО «Антикорупційний контроль України» ставить питання про:

Скасування або внесення змін щодо скасування права постійного користування ЖБК «Аркадіївське» до рішення Одеської міської ради № 2483 XXIII від 04.07.2001р., яким земельна ділянка, 1,4396 га була передана у постійне користування житлово - будівельному товариству «Аркадіївське» за адресою: м. Одеса, вул. Літературна, 2, для житлового будівництва.

Скасування або внесення змін щодо скасування права власності громадян членів ЖБК «Аркадіївське» до рішенням Одеської міської ради від 15.10.2001 р. 2792-ІІІ, яким надано у приватну власність членів ЖБК «Аркадіївське» для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель.

Розширення меж Парку «Юність», в межах вулиць Зарічна, будинки №№ 2,4,6,4, Літературната Літературна, 1а, Морехідної, Новоберегової та верхньої тераси с клонів.

Розроблення та належним чином погодження землевпорядної документації щодо встановлення та винесу у натурі на місцевості меж Парку «Юність» з внесенням меж Парку в автоматизовану базу даних держаного земельного кадастру України, в межах вулиць Зарічна, будинки №№ 2,4,6,4, Літературната Літературна. 1а, Морехідної, Новоберегової та верхньої тераси склонів.

Затвердження меж Парку «Юність», в межах вулиць Зарічна, будинки №№ 2,4,6,4, Літературната Літературна, 1а. Морехідної, Новоберегової та верхньої тераси склонів.

Отже, на момент звернення до Одеської міської ради ГО «Антикорупційний контроль України» було відомо про існування оскаржуваного рішення, що суперечить доводу позивача про обізнаність та відлік строку з 10.11.2020 р. моменту отримання листа № 01-18/1488-09-05.

Окремо слід зазначити, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між Органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

По третє: у заяві про поновлення строку звернення до суду, Громадська Організація «Антикорупційний контроль України» вказує, що дізналась про порушення своїх прав 10.11.2020 року.

1.Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

2.Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

З огляду на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки й властивості нормативно-правового та індивідуального актів, рішення ОМР від 04.07.2001 року №2483-ХХІІ є актом індивідуальної дії.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

3.Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає також законний інтерес.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі №522/3665/17 визначив, що законний інтерес має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її");

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

По четверте: «..позивач просить поновити строк оскарження ухвали та прийняти її до провадження..».

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц висловлена правова позиція:

«Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.»

З огляду, на вказане позивач може звернутися із вимогою про визнання поважними причин пропуску строку.

Приписами ч. 2 ст.44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно - правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

- забезпечувати юридичну визначеність і остаточність

- захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів

- запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Ключовою є фраза «з поважних причин» а отже, це і є предметом доказування при вирішенні питання щодо встановлення поважності причин для позивача тобто, якщо строк був пропущений з поважних причин це повинно підтверджуватися незаперечними письмовими доказами.

Процесуальний закон не дає визначення терміну "поважні причини". Між тим в Рішенні Верховного суду України від 13.09.2006 року по справі № 6-26370кс04 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане наступне: «Поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим».

Як вказує практика Верховного Суду, оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на оскарження, суд повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у клопотанні доводів, а також з того, чи мав заявник можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження.

Кажучи про принцип рівності сторін, слід зазначити, що кожній стороні мають бути надані рівні можливості щодо представлення справи у такому вигляді, якій не ставить її у невигідне становище стосовно свого противника (рішення у справі "Бацаніна проти Росії" від 26.05.2009 р. № 3932/02, § 22).

Відповідно до прецедентного права Суду, рішення судів і трибуналів повинні бути належним чином мотивовані. Ступінь цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення, що повинно бути визначено у світлі конкретних обставин справи (справа "Гарсія Руїз проти Іспанії" § 26).

Питання застосування строку звернення до суду пов`язано з їх реалізацією.

Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції є справа "Gradescolo S.R.L. проти Молдови".

У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд.

Строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який Позивач начебто не знав про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач при зверненні до суду повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (постанова Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17).

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа Безруков проти Росії, п. 34).

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа Салов проти України), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа Сутяжник проти Росії, п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи Бочан проти України, Смірнова проти України, Федіна проти України, Матіка проти Румунії та інші).

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи Волчлі проти Франції, ТОВ Фріда проти України).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Позивачем не визначено поважної причини пропуску строку звернення до суду, оскільки період часу з 05.07.2001 року по 08.04.2021 року ніяким чином позивачем не обґрунтовано.

Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом та суд зазначає про необхідність надання заяви про поновлення строку для звернення до суду із зазначеним позовом та докази поважності причин його пропуску із урахуванням висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 123, 256, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про поновлення строку відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.