Справа № 460/9668/20
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2021 року м. Рівне №460/9668/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №1700-0702-8/36740 від 20.11.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, згідно п "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 02.11.2020; зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років на пільговий умовах згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період навчання у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989 та період проходження строкової військової служби в армії з 11.06.1990 по 28.05.1992.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем протиправно відмовлено йому у зарахуванні до спеціального трудового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років періоду проходження військової служби з 11.06.1990 по 28.05.1992 та навчання у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989. Як наслідок, протиправно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 02.11.2020. Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Таким чином, відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. На дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, спеціальний стаж становить більше 25 років, з необхідних 25 років. Таким чином, дії відповідача щодо не зарахування до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вищевказаних періоду навчання та військової служби є неправомірними, а тому слід зобов`язати пенсійний орган призначити та виплачувати йому таку пенсію. З огляду на наведене, позивач просив суд, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі(а.с.1-3).

Ухвалою суду від 30.12.2020 прийнято дану позову заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено про розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що позивач немає права на призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вказав, що згідно із документами доданими до заяви про призначення пенсії від 02.11.2020 та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 32 роки 7 місяців 7 днів, з врахуванням спеціального стажу роботи (станом на 11.10.2017), який становить 25 років 11 місяців 18 днів. Крім того, зарахування до спеціального стажу, часу навчання в навчальних закладах та періоду служби, чинним пенсійним законодавством не передбачено. Таким чином, враховуючи положення ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», немає підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років через відсутність необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців, на 11.10.2017.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, то у відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

02.11.2020 ОСОБА_1 звернувся з заявою, яка зареєстрована за № 3612, до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 32 роки 7 місяців 7 днів.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 20.11.2020 № 1700-0702-8/36740 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки спеціальний стаж роботи, який надає право на таку пенсію становить 26 років 6 місяців. Зазначено, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII, який набув чинності 11.10.2017, скасовано норми чинного законодавства в частині призначення пенсій за вислугу років, за винятком тих осіб, які мали таке право на дату набрання чинності цим Законом. У зв`язку з цим, до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років не зараховуються періоди роботи на відповідних посадах після 11.10.2017. Працівникам охорони здоров`я, які мають станом на 01.04.2015 - 25 років, або на 01.01.2016 - 25 років 6 місяців спеціального стажу роботи відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку. При наявності спеціального стажу роботи, визначеного в пункті е статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» станом на 11.10.2017 - 26 років 6 місяців, пенсія за вислугу років призначається за їх зверненням з дотримання умов, передбачених вказаним Законом, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 (а.с. 23).

Не погоджуючись з діяннями відповідача в частині не призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до 01.04.2015 було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015, який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 01.01.2016 було внесено зміни в пункт «е» вказаної статті та викладено в наступній редакції: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року- не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України врахував те, що законодавець, змінюючи відносини у сфері пенсійного забезпечення з метою удосконалення соціальної політики держави шляхом перерозподілу суспільного доходу, не може убезпечити людину від зміни умов її соціального забезпечення. Зміни у цій сфері мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Тому приймаючи вказане рішення, Конституційний Суд України вказав, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 - неконституційними.

Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення 04.06.2019.

Отже, з 05.06.2019 положення пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як вбачається з листа від 20.11.2020 № 1700-0702-8/36740, відповідачем до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зараховано період навчання позивача у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989 та період проходження строкової військової служби в армії з 11.06.1990 по 28.05.1992.

Відмова пенсійного органу мотивована відсутністю у позивача станом на 11.10.2017 необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 26 років 6 місяців, тоді як спеціальний стаж роботи позивача, станом на 11.10.2017, складає 25 років 11 місяців 18 днів. Крім того, вказав, що зарахування до спеціального стажу, часу навчання в навчальних закладах та періоду служби, чинним пенсійним законодавством не передбачено.

Розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.10.2017 набирав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім: абзаців першого і другого підпункту 1 та підпункту 2 пункту 1, підпунктів 4 та 5 пункту 2, підпункту 3 пункту 3, абзаців другого і третього, п`ятого і шостого пункту 5, пунктів 6, 9, 13-15, підпунктів 10 та 22, абзаців двадцять шостого - двадцять восьмого, абзаців тридцять третього - тридцять сьомого, шістдесят шостого - сімдесят другого підпункту 27 пункту 19, пункту 24, підпункту 1 пункту 27, пункту 29 розділу I, пунктів 2-4 розділу II цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і застосовуються з 1 жовтня 2017 року; підпункту 2 пункту 2, підпункту 2 пункту 7, підпунктів 1-3 пункту 10, пунктів 12 і 17, підпункту 25, абзаців першого - двадцять п`ятого підпункту 27 пункту 19, підпункту 1, абзаців восьмого - одинадцятого підпункту 2, підпунктів 3-7 пункту 22, пункту 23 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2018 року; підпункту 13 пункту 26 розділу I цього Закону, який набирає чинності з 1 січня 2021 року.

Вказаним Законом 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 2-1.

Згідно п.2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.10.2017 абзац другий пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» викладено в такій редакції: "Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії"

Абзацом першим пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону

Саме на підставі вказаних норм пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійним органом зроблено висновок, що пенсія за вислугу років згідно положень статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» може бути призначена особам, які мають необхідний стаж станом на 11.10.2017. А тому відповідачем після 11.10.2017 не зараховано періоди навчання позивача у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989 та період проходження строкової військової служби в армії з 11.06.1990 по 28.05.1992, до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, суд вважає такі висновки відповідача безпідставними, оскільки позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років після прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019 № 2-р/2019, а відтак відповідач повинен застосовувати положення п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, яка, як вже зазначено судом визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відтак, посилання пенсійного органу на те, що спеціальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» обчислений по 11.10.2017 повинен становити 26 років 6 місяців, є безпідставними, оскільки орган Пенсійного фонду застосував редакцію Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 № 2-р/2019 визнана неконституційною.

Щодо позову в частині зарахування до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду навчання позивача у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989 та військової служби позивача з 11.06.1990 по 28.05.1992, окрім вищенаведених висновків, суд зазначає наступне.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що чинним законодавством не передбачено зарахування часу проходження військової служби до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років.

Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Вказаним Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, визначено, що на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

У даному ж випадку, сторонами у справі не заперечується та обставина, що робота позивача на відповідній посаді - зубний технік відповідає посаді, визначеній згідно Переліку № 909. Натомість, спірним моментом у даній справі залишається факт наявності/відсутності у позивача права на зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику охорони здоров`я періодів його навчання у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 року по 30.06.1989 року, а також проходження ним служби в армії з 11.06.1990 року по 28.05.1992 року.

Щодо незарахування періоду навчання у Сумському медичному училищі, то суд звертає увагу на таке.

Згідно із ст. 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту" від 10.02.1998 № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, законодавцем прямо визначено, що період навчання у професійно-технічному навчальному закладі може бути зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, лише за умови зарахування на роботу за набутою професією.

Відповідно до рішення Державної кваліфікаційної комісії від 30.06.1989 року, позивач отримав кваліфікацію зубний технік, що підтверджується копією диплома Сумського медичного училища Серії НТ-I № 023551(а.с.18).

Із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки, Серії НОМЕР_1 від 07.08.1989 року вбачається, що з 07.08.1989 позивач прийнятий на посаду зубного техніка(а.с.16).

Тобто, після закінчення навчання, позивач в межах встановленого строку, був зарахований за набутою професією на посаду, що дає право на призначення пенсії за вислугу років - на роботу у Сарненську стоматологічну поліклініку зубним техніком, що підтверджується записом № 1 трудової книжки позивача Серії НОМЕР_1 від 07.08.1989 року.

Тобто, перерва між днем закінчення навчання позивачем та днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців в розумінні ст. 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту", а тому період навчання позивача у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 року по 30.06.1989 року підлягає врахуванню до спеціального стажу останнього.

Щодо не зарахування до спеціального стажу позивача періоду проходження служби в армії в період з 11.06.1990 року по 28.05.1992 року, то суд зазначає наступне.

Так, під час розгляду справи з наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що 21.05.1990 позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку з призовом до армії та з 11.06.1990 року по 28.05.1992 року проходив строкову військову службу, про що свідчить військовий квиток позивача НОМЕР_2 , копія довідки Сарненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 09.10.2020 №11/2/327 та копія трудової книжки позивача Серії НОМЕР_1 від 07.08.1989 року(а.с.16, 20, 21).

У подальшому, після закінчення проходження військової служби з 03.08.1992 року позивача було прийнято на посаду зубним техніком у Сарненську стоматологічну поліклініку.

З огляду на вказане суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

З аналізу вищевикладеної норми вбачається, що обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.

Водночас, ч. 3 ст. 36 КЗпП УРСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу. А згідно запису у трудовій книжці позивача № 2 від 08.11.1991, саме із цих підстав він був звільнений з займаної посади зубного техніка.

Отже, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач на момент призову на строкову військову службу до армії працював на посаді зубного техніка у Сарненській стоматологічній поліклініці, а тому зазначений період проходження військової служби підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи позивача.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.04.2019 року по справі № 450/3061/16-а.

Отже, навчання позивача у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989 та період проходження служби в армії з 11.06.1990 року по 28.05.1992 року, протиправно не зараховано до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Оскільки суд прийшов до висновку про зарахування до спеціального стажу вказаних періодів навчання та служби, та з урахуванням зарахованого стажу відповідачем, то відповідно у позивача в сукупності наявний необхідному йому спеціальний стаж, що надає йому право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, пенсія за віком, згідно ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.11.2020 позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про призначення пенсії.

Відтак, з метою повного захисту прав позивача та запобігання порушення прав на належну йому пенсію, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав позивача, суд вважає необхідним задовольнити позов в частині призначення пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 02.11.2020.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами. Натомість, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій щодо відмови у призначенні пенсії.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене вище, на користь позивача, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, необхідно стягнути судовий збір сплачений у сумі 840,80 грн., згідно із оригіналу квитанції № 7 від 28.12.2020 (а.с.25).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м.Рівне,33028, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити повністю.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років, згідно п "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", період його навчання у Сумському медичному училищі з 01.09.1987 по 30.06.1989 та період проходження строкової військової служби в Збройних силах з 11.06.1990 по 28.05.1992.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, оформленого у вигляді листа №1700-0702-8/36740 від 20.11.2020 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, згідно п "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 02.11.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м.Рівне,33028, ) судові витрати на суму 840,80грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 08 квітня 2021 року

Суддя Д.П. Зозуля