Справа № 640/12692/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року м. Київ № 640/12692/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛІДЗ УКРАЇНА»

до Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛІДЗ УКРАЇНА» з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просить суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2019 року № 0103;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2019 року № 0103.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до висновку акту про результати документальної позапланової перевірки відповідачем неправомірно встановлено факт порушення позивачем положень Податкового кодексу України, на підставі якого Головне управління ДФС у м. Києві прийняло оскаржувані податкові повідомлення-рішення, за якими позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за податковими зобов`язаннями. Підприємством було цілком правомірно відображено у податковому обліку витрати з урахуванням вимог п. 44.1 ст. 44 ПКУ, та відповідно і податковий кредит, з урахуванням вимог п.185.1 ст.185, п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, ст. 201 Податкового кодексу України. Відтак, на думку позивача, відповідач безпідставно встановив фіктивність договірних відносин, нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом, чим порушив вимоги податкового законодавства.

Позивач вказує, що підставою для таких висновків стала єдина обставина - наявність вироку, затвердженого на підставі угоди про визнання винуватості, яким директора контрагента позивача - ТОВ «Аккорда» ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 205-1 «Підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців» Кримінального кодексу України. На думку позивача, вирок не є належним доказом нереальності операцій: не визнаються як доказ нереальності операцій вироки чи рішення суду за нереабілітуючими обставинами, в яких не досліджено конкретних операцій з контрагентами, не встановлено, що обвинувачений не підписував первинні документи з постачальниками.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2019 року відкрито провадження у справі № 640/12692/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

До суду надійшов відзив від представника відповідача, у якому відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки результаті проведеної документальної позапланової виїзної перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства встановлено порушення податкового законодавства. На думку відповідача, позивачем на порушення п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134, п.135.1 ст.135 Податкового Кодексу України, ст. 4, 9 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 6, п. 7 П(С)БО 16, «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 20 занижено податок на прибуток за 2016 рік на суму 19 638 гривень; на порушення п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України, Порядку заповнення податкової накладної занижено податок на додану вартість на загальну суму 66 426 грн..

Відповідач вказує, що надані до перевірки документи складені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки підписані керівником ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» (ТОВ «АККОРДА») ОСОБА_1 , яка відповідно вироку Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 року діяльністю товариства не займалась і намірів займатися не мала, що свідчить про дефектність документів, щодо проведених господарських операцій ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА» з ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ».

До суду позивачем надано відповідь на відзив відповідача, відповідно до якого, окрім іншого, позивач зазначає, що вирок чи рішення за нереабілітуючими обставинами буде доказом нереальності, якщо в них досліджено конкретні операції платника з контрагентами, встановлено, що обвинувачений не підписував первинні документи з постачальниками. У даній справі вирок не містить будь-якого аналізу діяльності ТОВ «АККОРДа» та аналізу господарських правочинів/операцій з позивачем. Текст вироку містить виключно опис дій, вчинених директором ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» (ТОВ «АККОРДА»), направлений на здійснення реєстраційних дій відносно такого товариства. Тому вирок не є належним доказом нереальності господарських операцій.

Позивач також вказує, що мова в даній справі йде про суборенду Позивачем у ТОВ «Аккорда» приміщення, яке ще з 2009 року і по сьогодні суборендує позивач для розміщення власного офісу. Відповідачем же оспорюється частина операцій у 2016 році, при цьому операції з оренди за всі попередні та наступні періоди, коли посаду керівника ТОВ «АККОРДА» обіймали інші особи, ним не заперечуються. Однак мова йде про все те ж приміщення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі направлення від 20.05.2019 року № 896/26-15-14-01-03, виданого Головним управлінням ДФС у м. Києві інспектором податкової та митної справи 1 рангу, відділу перевірок у сфері легкої промисловості управління аудиту у сфері матеріального виробництва Департаменту аудиту ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до пп.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового Кодексу, у зв`язку з наданням не в повному обсязі пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу від 18.07.2018 року № 33492/10/26-15-1401-03 по взаємовідносинах із ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» (попередня назва -ТОВ «АККОРДА») за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року, на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві № 6537 від 17.05.2019 року проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин із ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року - показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток.

За результатами перевірки ГУ ДФС у м. Києві було складено акт позапланової виїзної перевірки від 31.05.2019 року № 323/26-15-14-01-03/33946698.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА»:

1. п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134, п.135.1 ст.135 Податкового Кодексу України, ст. 4, 9 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 6, п. 7 П(С)БО 16, «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 20, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2016 рік на суму 19 638 гривень.

2. п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України, Порядку заповнення податкової накладної», в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 66 426 грн., в тому числі:

- за квітень 2016 року на суму 7 178 гривень; за травень 2016 року на суму 7 106 гривень; за червень 2016 року на суму 7 091 гривень; за липень 2016 року на суму 7 230 гривень; за серпень 2016 року на суму 6 915 гривень; за вересень 2016 року на суму 7 675 гривень; за листопад 2016 року на суму 15 397 гривень; за грудень 2016 року на суму 7 834 гривень.

Позивач скористався правом на подачу заперечень, направивши заперечення на акт від 31.05.2019 року № 323/26-15-14-01-03/33946698 про результати документальної позапланової виїзної перевірки до Головного управління ДФС у м. Києві.

Повідомленням про результати розгляду заперечень ГУ ДФС у м. Києва в задоволенні заперечень позивача відмовило.

Контролюючим органом зроблено висновок про те, що проведеною перевіркою не підтверджується реальність проведення господарських операцій з контрагентом - ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ», з якими позивач мав договірні відносини, з огляду на наступне.

У ході аналізу податкової інформації по контрагенту - постачальнику ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА», зібраної відповідно до ст.72, ст. 74 Податкового кодексу України та матеріалів, що надійшли на адресу контролюючого органу, зокрема лист Генеральної прокуратури України від 17.08.2018 року №26/2-34252-18, встановлено, що вироком Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 року по справі № 363/4995/17 визнано винною ОСОБА_1 за скоєння злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205-1 КК України.

Враховуючи вищезазначене, контролюючий орган дійшов висновку, що надані до перевірки документи складені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки підписані керівником ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» ОСОБА_1 , яка відповідно вироку Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 року діяльністю товариства не займалась і намірів займатися не мала, що свідчить про дефектність документів щодо проведених господарських операцій ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА» з ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ». Таким, чином, у зв`язку з дефектністю зазначених документів, складених з порушенням вимог чинного законодавства, щодо складання первинних документів, такі документи не мають юридичної сили первинних документів.

На підставі акту перевірки 31.05.2019 року № 323/26-15-14-01-03/33946698 ГУ ДФС у м. Києві були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2019 року № 0103;

- податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2019 року № 0103.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що порушують законні права та інтереси, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд входить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За змістом пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, у тому числі, придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності:

- фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій;

- документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами;

- придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності;

- наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ);

- наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 цього Закону передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.

Таким чином, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що у періоді, що перевірявся позивач мав договірні взаємовідносини з TOB «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» (попередня назва -ТОВ «АККОРДА») за договором суборенди № ОТ 1462 від 04.08.2015 року, що діяв до 31.12.2016 року відповідно до угоди розірвання договору суборенди офісу № ОТ 1462 від 04.08.2015 року; Договору № F 99 від 19.02.2015 року, який також діяв до 31.16.2016 року.

Передача приміщення/офісу підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 16.08.2015 року.

Отримання позивачем послуг із суборенди приміщення, послуг з прибирання приміщення та щодо відшкодування комунальних витрат підтверджується актами надання послуг.

Оплата позивачем вказаних послуг була здійснена на підставі рахунків-фактур в повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Для підтвердження використання приміщення в оспорюваний період позивачем додатково надано документи щодо оплати послуг телефонії та Інтернету (копії договорів, рахунків та рахунків-актів з постачальниками послуг ПрАТ «Фарлеп-Інвест» (Vega telecom). Також надано листи від адміністрації БЦ «Форум Ділове Містечко» (бізнес-центр, в якому розташовується таке приміщення) протягом квітня-грудня 2016 року щодо зазначеного приміщення.

Вказані операції є об`єктом оподаткування з ПДВ, у зв`язку з чим ТОВ «Аккорда» були виписані податкові накладні (копії додаються), а Позивачем, відповідно, сплачений ПДВ, який Позивач відніс до податкового кредиту.

Водночас, відповідно до наданих матеріалів справи, судом встановлено, що позивач з 2009 року і по день звернення до суду орендував приміщення за адресою: м. Київ, вул. Пимоненка, 13, корпус 6-А та мав супутні послуги (прибирання приміщення та відшкодування комунальних витрат), про що свідчать договір суборенди з ТОВ «Форум-Менеджмент Груп» та акт прийому-передачі послуг за 2009 рік. В якості підтвердження використання позивачем приміщення, починаючи з 2009 року, надано листування позивача з ТОВ «Форум-Менеджмент Груп» протягом 2009-2013 року.

Також в матеріалах справи наявна копія договору оренди № ДС 825 від 31.10.2014 року, за яким ТОВ «АККОРДА» орендувало приміщення у ПАТ «СЛАВУТИЧ»-власника будівлі, де розташовується приміщення/офіс.

Копії вказаних документів містяться в матеріалах справи, наряду з документами, що складені у зв`язку з виконанням умов вказаних договір з контрагентом, зокрема, рахунки-фактури, видаткові накладні, акти надання послуг, акти здачі-прийняття робіт та податкові накладні.

Враховуючи зазначене та наявні документи в матеріалах справи, суд встановив, що документальними підтвердженнями здійснення господарської діяльності позивача з контрагентами є первинні документи, зокрема, договори, видаткові накладні, податкові накладні та ін..

Разом з тим, за результатами дослідження взаємовідносин платника податків з його контрагентом податковий орган робить висновок про неможливість виконання робіт (надання послуг) за вищевказаними документами, оскільки господарська діяльність товариства має ознаки фіктивності (відповідач в акті перевірки дійшов висновку про неправомірність відображення позивачем в податковому обліку господарських операцій з ТОВ «АККОРДА» щодо отримання позивачем послуг від ТОВ «Аккорда» із суборенди приміщення, в якому знаходиться офіс позивача, а також послуг із прибирання такого приміщення та відшкодування позивачем комунальних витрат, що мали місце в 2016 році).

Суд зазначає, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції та установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: непов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності), фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій, видача податкової накладної особою, яка не є платником ПДВ та, крім того, відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд, вирішуючи спір по суті, також зазначає, що відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи матеріали, що долучені до матеріалів справи, суд зазначає про відсутність правових підстав вважати, що складені між позивачем та контрагентом первинні документи не відповідають положенням законодавства та не містять всі обов`язкові реквізити первинного документу, які передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому суд дійшов висновку, що вказані вище документи мають юридичну силу та підтверджують реальний рух активів, зміну зобов`язань та капіталу позивача. Зворотного відповідачем не доведено та не спростовано.

Крім того, матеріалами справи та відповідачем не підтверджено факт відсутності у позивача бухгалтерських та інших фінансово-господарських документів оформлених згідно вимог чинного законодавства, що свідчать про реальність здійснення господарських операцій з контрагентом.

В контексті зазначено суд також вважає доцільним посилання на Постанову Верховного Суду від 23.04.19 року, № 81399176, відповідно до якої останній вказує, що сам по собі договір не є первинним документом, затим що він не фіксує факт здійснення господарської операції. Разом з тим, документи, які складатимуться на підставі укладеного договору і фіксуватимуть здійснювані сторонами господарські операції, можуть бути первинними документами (зокрема, акт приймання-передачі виконаних робіт).

Окремо суд вважає за необхідне зазначити щодо доводів відповідача щодо то, що надані до перевірки документи складені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки підписані керівником ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ» ОСОБА_1 , яка відповідно вироку Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 року діяльністю товариства не займалась і намірів займатися не мала, що свідчить про дефектність документів, щодо проведених господарських операцій ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА» з ТОВ «КОМПАНІЯ РЕСТАЙЛ», які фактично стали обставиною для встановлення факту порушення позивачем положень Податкового кодексу України, на підставі якого Головне управління ДФС у м. Києві прийняло оскаржувані податкові повідомлення-рішення, за якими позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за податковими зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 25.06.2016 року підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 2.4 Положення «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» № 88 від 24.05.1995 року первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відтак, ідеться не про керівника, а про осіб, відповідальних за здійснення операції. Повноваження на здійснення тих або інших господарських операцій мають бути закріплені в посадових інструкціях працівників. Крім того, на підприємстві має бути графік документообігу, де теж ці моменти мають бути прописані, а уповноважені працівники з ним ознайомлені (ч. 5 ст. 8 Закону № 996, п. 5.1- 5.4 Положення № 88).

Судом встановлено, що позивач в позові та у відповіді на відзив відповідача звертає увагу суду, що директора ТОВ «АККОРДА» ОСОБА_1 , підпис якого міститься на первинних документах, обвинувачено не в злочині, передбаченому ст. 205 Кримінального кодексу України (далі -КК України) «Фіктивне підприємництво». Натомість вирок стосується обвинувачення за ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 205-1 КК України «Підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців». Об`єктивна сторона складу даного злочину обмежується внесенням в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи або фізичної особи - підприємця, завідомо неправдивих відомостей, а також умисним поданням для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості. Тобто, такий склад злочину аж ніяк не охоплює будь-яку подальшу діяльність юридичної особи і, відповідно, не може свідчити про нездійснення такої діяльності.

У контексті вказано суд зазначає, що відповідно до Постанови Верховного Суду від 18.03. 2020 року (справа № 826/18952/14). У даній справі податковий орган посилався на вирок Шевченківського районного суду міста Києва у справі 761/22932/13 від 24.09.2013 року, де фігурував контрагент платника податків по справі. Відповідно до даного вироку ОСОБА_1 було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною 5 статті 27 та частиною 1 статті 205 Кримінального кодексу України. Колегія Верховного Суду не взяла до уваги згадуваний вище вирок з огляду на наступне: «відповідачем (контролюючим органом) не було надано жодних належних та достатніх доказів наявності вироків суду відносно посадових осіб позивача та посадових осіб контрагентів позивача за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, при цьому договори, укладені позивачем з вказаними контрагентами у судовому порядку недійсними визнані не були». Разом з тим, Верховний Суд вказав, що згадуваний вище вирок не містить жодних відомостей про господарські операції між платником податків та контрагентом, та про будь-які інші господарські операції вказаного контрагента платника податків, як і не містить будь-якого аналізу його господарської діяльності.

Відтак, беручи до уваги позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, про несумісність статусу фіктивного нелегального підприємства з легальною господарською діяльністю саме із наявністю рішення суду стосовно посадових осіб платника податку, засуджених чи звільнених від відповідальності за нереабілітуючими обставинами за ст. 205 КК України «Фіктивне підприємництво», тобто діяльністю зі створення та придбання суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона. І навпаки, обвинувачення осіб за іншими, ніж ст. 205 КК України, статтями кримінального закону, зокрема ст. 205-1 КК України, не є доказом нереальності операцій. Така позиція викладена, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 23.05.2019 року у справі №826/9653/172.

Суд звертає увагу, що вказаним вироком суду директора ТОВ «Аккорда» ОСОБА_1 обвинувачено не в злочині, передбаченому ст. 205 Кримінального кодексу України» «Фіктивне підприємництво», вирок стосується обвинувачення за ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 205-1 КК України «Підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців».

В даній справі, відповідно до наданих матеріалів справи, вирок вироку Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 року не містить аналізу діяльності ТОВ «АККОРДА» та аналізу господарських правочинів/операцій з позивачем. Текст вироку містить опис дій, вчинених директором, направлений на здійснення реєстраційних дій відносно такого товариства.

Суд також вважає справедливими твердження позивача щодо того, що суборенда позивачем приміщення має місце з 2009 року і по день звернення до суду, відповідачем же оспорюється частина операцій у 2016 році, при цьому операції з оренди за всі попередні та наступні періоди, коли посаду керівника ТОВ «Аккорда» обіймали інші особи, ним не заперечуються. Однак мова йде про все те ж приміщення.

Матеріалами справи не встановлено, що договори суборенди позивача з ТОВ «АККОРДА», ТОВ «Форум-Менеджмент Груп» визнавалися недійними. Не встановлено судом й посилання відповідача на їх недійсність, за виключенням періоду перевірки, вказаному в акті перевірки від 31.05.2019 року № 323/26-15-14-01-03/33946698.

Відтак, з урахуванням наведеного, виходячи з презумпції добросовісності платника податків, відповідно до якої подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» При цьому, довести правомірність своїх дій чи рішення відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

У даному випадку, контролюючий орган відповідно до принципу офіційності повинен довести в суді фіктивність господарських операцій як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов`язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 року у справі №817/149/17 та від 29.03.2018 року у справі №813/2758/16.

У той же час, судом встановлено, що відповідач не подав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків, відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочину (укладення договору), на підставі якого виникли взаємовідносини між позивачем та контрагентом не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов`язків чи свідчили б про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності товариства, господарській меті з метою досягнення правових наслідків та які порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Суд зауважує, що відповідно до Постанови Верховний Суд від 04.06.2020 року у справі № 825/1630/17 якщо між суб`єктами господарювання була підписана уся первинна документація (договори, акти, видаткові накладні тощо), а також була зареєстрована податкова накладна, то це не є беззаперечним фактом реальності господарської операції між контрагентом та платником податків. Будь-яка господарська операція повинна, перш за все, мати ділову мету та економічну вигоду. З цього приводу, Суд зазначив: «за певних інших обставин названі документи можуть свідчити про існування господарських операцій, які за формою (зовнішнім вираженням) можуть підпадати під визначення реальних і таких, що зумовлюють зміни в структурі активів, зобов`язань та власного капіталу суб`єкта господарювання. Водночас потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. В іншому випадку, первинні документи не можуть вважатися юридично значимими документами для цілей формування даних бухгалтерського та, відповідно, податкового обліку».

Аналогічної позиції, раніше, 19.05.2020 року притримувався Верховний Суд й у справі № 826/10104/16. Суд із посилання на підпункт 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України зазначив наступне: «за умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту. Тобто, право на формування податкових вигод виникає у покупця за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета».

Відповідно до наданих матеріалів справи суд вважає доведеним факт наявності ділової мети ТОВ «ГЛІДЗ УКРАЇНА».

Водночас, відповідачем не наведено будь-яких об`єктивних доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що первинні документи складені лише формально та не відображають реальної передачі послуг, оскільки такі твердження є лише припущенням контролюючого органу та не підтверджені доказами, наданими в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідачем не доведено, що на момент вчинення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, останній не був зареєстрований у встановленому законом порядку.

При цьому, вирішуючи з урахуванням наведених вище обставин та норм законодавства спір по суті, суд виходить також з того, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Крім того, суд зазначає, що вказана відповідачем інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, складених за наслідками проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентом та не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

Суд звертає увагу, що ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У справі «Інтерсплав проти України» (Заява N 803/02 від 09.01.2007 року) Європейський суд з прав людини визнав, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) від 22.01.2009 р. надає змогу не допустити обмеження законного права платника податків на податковий кредит, віднесення певних сум до витрат, за умови реальності господарської операції, у випадку порушення його контрагентом та контрагентами такого контрагента податкової дисципліни. Вказаним Рішенням роз`яснено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги є надмірним тягарем для платника податку, що порушить справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Підтвердженням того, що платника ПДВ не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, а також того, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати, слугує Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» від 18.03.2010 року (заява №6689/03). Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив. У рішенні у справі «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії» зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Таким чином, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Така ж правова позиція підтримана Верховним судом у постановах, зокрема, від 24.01.2018 року у справі №824/942/13, від 14.03.2018 року у справі №803/1198/16.

Відтак, вказані в акті перевірки висновки є лише припущеннями посадових осіб відповідача за відсутності належних та допустимих доказів, які надаються в передбаченому законодавством порядку.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд, вирішуючи спір по суті, зазначає, що відповідачем не надано будь-яких доказів недобросовісності дій позивача при здійсненні вказаних господарських операцій.

За результатом системного аналізу вимог податкового законодавства, на підставі оцінки наявних у справі доказів окремо та у їх сукупності, суд звертає увагу на те, що висновок про фіктивність господарських операцій може ґрунтуватись на належних, допустимих і достатніх доказах і не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідач при вирішенні справи не обґрунтовував свою позицію безпідставного формування податкового кредиту позивачем за результатами здійснення вказаних господарських операцій та не довів суду шляхом надання належних та достовірних доказів.

З урахуванням викладеного, зважаючи на недоведеність фіктивності господарських операцій позивача з його контрагентом та належність первинних документів, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства та підлягають скасуванню.

Суд окремо звертає увагу, що дослідити процедурні порушення перевірки контролюючого органу суд не є можливим з наданих матеріалів справи. Доводи не спростовуються та не підтверджуються сторонами.

Згідно із частиною першою ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись вимогами статей 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛІДЗ УКРАЇНА» (04050, м. Київ, вул. Пимоненка, 13, ) до Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2019 року № 0103.

3. Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2019 року № 0103.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛІДЗ УКРАЇНА» (04050, м. Київ, вул. Пимоненка, 13, ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур