Справа № 320/1439/20
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2020-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2020 року 320/1439/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши в м. Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 "Про результати службового розслідування за фактом відсутності на службі старшого солдата ОСОБА_1 " від 06.04.2019 №877, яким військовослужбовця військової служби за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 старшого стрільця 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.01.2020 №15-РС, яким військовослужбовця військової служби за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 старшого стрільця 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону звільнено з військової служби у запас за підпунктом "д" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через службову невідповідність, в частині, що його стосується;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.01.2020 №18, яким військовослужбовця військової служби за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 старшого стрільця 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону звільненого з військової служби у запас за підпунктом "д" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через службову невідповідність, виключено із списків військової частини та всіх видів забезпечення.

- поновити ОСОБА_1 на військовій службі за контрактом у Збройних Силах України на посаді старшого стрільця 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 ;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 18.01.2020 по день його фактичного поновлення на військовій службі за судовим рішенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані накази прийняті відповідачем з порушенням процедури їх видачі, встановленої Дисциплінарним Статутом Збройних Сил України, а тому він не міг бути звільнений через службову невідповідність. Таким чином, позивач просить у судовому порядку скасувати спірні накази, поновити його на попередньому місці проходження служби та стягнути середньодобовий заробіток за вимушений прогул.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що оскаржувані наказі видані на підставі, у межах та у спосіб, визначені законами України під час проходження військової служби у Збройних Силах України. При цьому, відповідач зауважив, що процедура звільнення позивача з військової служби за службовою невідповідністю відбулась з дотриманням порядку, встановленого чинним законодавством, що стосується порушення військової дисципліни та підстав застосування такого виду дисциплінарного стягнення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 зупинено провадження у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 поновлено провадження у справі та вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з 31.03.2018 позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

07.03.2019 командиром взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону прапорщиком ОСОБА_2 подано командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про те, що 07.03.2019 близько о 14 год. 00 хв. підчас обіднього шикування було виявлено відсутність (с. Старі Львівська область, МЦМБ Інженерне містечко) старшого солдата ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки ОСОБА_1 не відповідав, документи, що підтверджують поважні причини відсутності не військовій службі, не надав, місцезнаходження старшого солдата ОСОБА_1 на даний час невідомо. Просив призначити службове розслідування по даному факту.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.03.2019 №583 призначено службове розслідування за фактом відсутності на службі під час контрольного шикування 14:00 07.03.2019 старшого солдата ОСОБА_1 .

За результатами службового розслідування за фактом відсутності на службі військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_1 складено акт, затверджений командиром Військової частини НОМЕР_1 .

Як вбачається з акту службового розслідування, під час службового розслідування були відібрані пояснення від командира взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону прапорщика ОСОБА_3 та головного сержанта взвода матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону сержанта ОСОБА_4 , які повідомили, що 07.03.2019 командир взводу матеріального забезпечення прапорщик ОСОБА_2 проводив шикування близько 14 годині 00 хвилин під час якого було виявлено відсутність старшого солдата ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки старший солдат ОСОБА_1 не відповідав, документи, що підтверджують поважні причини відсутності на військовій службі не надав, місцезнаходження старшого солдата ОСОБА_1 на даний час невідомо. Інструктаж щодо дисциплінарної та кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини військовослужбовець проходив.

Отже, під час службового розслідування було встановлено факти, які свідчать про те, що старший солдат ОСОБА_1 07.03.2019 самовільно залишив розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) без поважних причин внаслідок особистої недисциплінованості та безвідповідальності.

В акті службового розслідування зазначено, що в діях старшого солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах особливого періоду).

Також, в діях старшого солдата ОСОБА_1 вбачаються порушення вимог статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Як зазначено відповідачем, під час службового розслідування ОСОБА_1 заперечення, заяви та клопотання, документи, що підтверджують поважні причини відсутності на військовій службі не надав. Згідно інформації з лікувальних закладів встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 на лікуванні у медичних закладах не перебуває.

На підставі результатів службового розслідування, командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 06.04.2019 №877, яким наказано:

- копію матеріалів службового розслідування направити до Державного бюро розслідувань м. Києва для відкриття кримінального провадження, Військовому прокурору Яворівськокого гарнізону Львівської області та до Військової служби правопорядку м. Яворів Львівської області для відома;

- помічнику командира військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи начальнику служби зупинити виплату грошового забезпечення водію заправнику взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшому солдату військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 07 березня 2019 року;

- за самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, порушення вимог статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на старшого солдата ОСОБА_1 на підставі пункту "ж" статті 49 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накласти дисциплінарне стягнення "звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю" після повернення до військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2020 №15-РС (по особовому складу) старшого солдата ОСОБА_1 , старшого стрільця механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону, ВОС-100868А, відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнено з військової служби у запас за підпунктом "д" (через службову невідповідність).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2020 №18 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 , старшого стрільця 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону, ВОС-100868А, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.01.2020 №15-РС з військової служби в запас за підпунктом "д" пункту 2 частини 5 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" (через службову невідповідність), виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вищевказані накази позивач вважає такими, що видані з порушенням процедури їх видачі, тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Так, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (ч. 3 ст. 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (ч. 3 ст. 2 Закону №2232-XII).

Частиною 4 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Так, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут №548-XIV).

Згідно із ст. 13 Статуту №548-XIV військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Відповідно до ст.16 Статуту №548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтями 26 та 27 Статуту 548-XIV визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Суд зазначає, що статтею 26 Закону №2232-XII передбачені підстави звільнення з військової служби.

Пунктом "д" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення зі служби проводиться, зокрема, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) через службову невідповідність.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Суд зауважує, що норми чинного законодавства, у тому числі, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", не містять визначення поняття "службова невідповідність".

Разом з тим, суд вбачає за доцільне звернути увагу на Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до п. 225 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (крім строку проведення мобілізації) до введення воєнного стану - на підставах, передбачених частинами другою, третьою, пунктом 1 частини четвертої, пунктом 2 частин п`ятої і шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, пунктом 228 розділу Х Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення з військової служби через службову невідповідність здійснюється в разі:

застосування до військовослужбовця відповідного дисциплінарного стягнення, передбаченого Дисциплінарним статутом Збройних Сил України (абз. 2 п. 228);

неможливості призначення військовослужбовця, якому відмовлено (якому скасовано) у відповідній формі допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, на посаду, яка не передбачає такого допуску, та неможливості звільнення з військової служби за іншими підставами, передбаченими законодавством (абз. 4 п. 228).

Згідно з п. 238 розділу Х Положення №1153/2008 наказ про застосування до військовослужбовця такого дисциплінарного стягнення, як звільнення з військової служби через службову невідповідність, є підставою для видання наказу про його звільнення.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Відповідно до статей 1 та 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Частиною третьою статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Як підтверджується матеріалами справи, факт невиконання службових обов`язків, передбачених ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та порушення позивачем військової дисципліни встановлено матеріалами службового розслідування, які містяться в матеріалах справи, та позивачем не заперечується.

При цьому, позивачем під час розгляду справи не надано суду жодного доказу на спростування встановлених службовим розслідування факту невиконання службових обов`язків та порушення позивачем військової дисципліни.

Виходячи із законодавчих приписів та фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку, що накладене на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з невиконання службових обов`язків та порушення позивачем військової дисципліни, було вчинено відповідно до вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а тому відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом України.

Однак, аналізуючи доводи позивача щодо порушення відповідачем процедури звільнення, то суд виходить з того, що відповідно до приписів Дисциплінарного статуту підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є наявність самого дисциплінарного порушення.

Щодо інших аргументів позивача про порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування, а також інших процедурних питань, які не були дотримані відповідачем під час прийняття оскаржуваних наказів, то в контексті обставин цієї справи необхідно також звернути увагу на таке.

Саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Не кожен дефект акту робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу.

Отже, суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування, а також інших процедурних питань, які не були дотримані відповідачем під час прийняття оскаржуваних наказів, не може потягнути за собою скасування оскаржуваних наказів.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №826/9858/18.

Виходячи з викладеного, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем при проходженні служби було допущено службову невідповідність, а тому оскаржувані накази відповідачем прийнято на підставі, у межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 по справі № 802/2236/17-а.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 134, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.