Справа № 440/5503/20
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/5503/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Дубінчина О.М.,

представника відповідача-2 та відповідача-3 Горобця О.М.

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щомісячного грошового забезпечення та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /далі позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України /далі відповідач-1, МВС України/ про:

- стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням із займаної посади за період з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року з урахуванням індексу інфляції 3474586,35 грн;

- стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення в сумі 37616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом, а в разі розгляду справи судом пропорційно робочим дням цього місяця до дня прийняття рішення;

- стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу /а.с. 57-59 т.1/.

Позов обґрунтований тим, що наказом МВС України №2238о/с від 27 жовтня 2014 року позивача звільнено з посади начальника Управління МВС України в Полтавській області та з органів внутрішніх справ. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №816/4302/14, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" №1682-VІІ від 16 вересня 2014 року та пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) та поновлено позивача на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з 28 жовтня 2014 року. Позивач вважає, що він має право на стягнення з Міністерства внутрішніх справ України відповідно до положень частини третьої статті 235 Кодексу законів про працю України середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року з урахуванням індексації у сумі 3474586,35 грн. Оскільки з моменту поновлення позивача на займаній посаді йому не вплачувалась заробітна плата, стягненню з Міністерства внутрішніх справ України також підлягає його щомісячне грошове забезпечення в сумі 37616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом. Крім того, внаслідок протиправного звільнення позивачу завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачу у сумі, еквівалентній 5000 євро за курсом Національного Банку України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче засідання.

Позивачем до суду подано клопотання від 17 листопада 2020 року /а.с. 100 т.1/, в якому зазначено, що належним відповідачем щодо позовних вимог про стягнення суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади за період з 28 жовтня 2014 року по день поновлення на роботі 28 лютого 2020 року та стягнення щомісячного грошового забезпечення за час після поновлення на роботі є Головне управління Національної поліції в Полтавській області.

Відповідач-1 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с.158-164 т.1/ зазначив, що безпосереднім роботодавцем позивача є Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, а тому Міністерство внутрішніх справ України не уповноважене здійснювати нарахування та виплату позивачеві заробітної плати (грошового забезпечення). Відтак, Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем у справі та не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області. Позовна вимога про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки позивач не зазначив жодних обставин, які б підтверджували протиправність дій МВС України, що спричинили завдання позивачу моральних страждань.

Відповідачем-1 заявлено клопотання про заміну МВС України на належного відповідача - Ліквідаційну комісію УМВС України в Полтавській області /а.с.176-178 т.1/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року залучено до участі у справі №440/5503/20 в якості співвідповідачів - Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області /далі відповідач-2, Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області/ та Головне управління Національної поліції в Полтавській області /далі відповідач-3, ГУ НП в Полтавській області/, а також розпочато спочатку розгляд справи №440/5503/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, щомісячного грошового забезпечення та моральної шкоди.

Відповідач-2 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с.40-42 т.2/ зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року прийнято рішення про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області внаслідок припинення юридичної особи без правонаступників. 06 листопада 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про перебування УМВС України в Полтавській області в стані припинення, відомості про правонаступника відсутні.

В письмових поясненнях /а.с. 48-51 т.2/ відповідач-1 зазначив, що відповідно до підпунктів 1.5-1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України №499 від 31 грудня 2007 року, грошове забезпечення виплачується на підставі наказу про призначення на штатну посаду або наказу про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретних видів грошового забезпечення за місцем проходження служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом на грошове забезпечення. Оскільки позивач проходив службу на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області, то виплата грошового забезпечення позивачу повинна здійснюватися УМВС України в Полтавській області (на даний час діє в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавські області).

Відповідач-3 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с.56-58 т.2/ зазначив, що зі змісту позову та інших матеріалів слідує, що жодних позовних вимог до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області позивач не заявляв, а суд відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою в межах позовних вимог. Наданий позивачем розрахунок суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 3474586,35 грн здійснений ним із застосуванням індексу інфляції та коефіцієнта коригування підвищення грошового забезпечення у поліцейських, а тому є необґрунтованим, адже наразі Порядок обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, не передбачає застосування коефіцієнтів коригування заробітної плати (пункт 10 Порядку виключений постановою Кабінету Міністрів України №1213 від 09 грудня 2020 року). Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбачена статтею 235 Кодексу законів про працю України та не має постійного характеру і є разовою, що унеможливлює застосування положень Закону України «Про індексацію грошових доходів громадян» на цю виплату. На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №816/4302/14 Міністерством внутрішніх справ України видано наказ №139о/с від 28 лютого 2020 року про поновлення позивача на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області. На момент поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ постанова Кабінету Міністрів України №1294 від 07 листопада 2007 року та наказ Міністерства внутрішніх справ України №499 від 31 грудня 2007 року втратили чинність, у зв`язку з чим правові підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу як особі начальницького складу органів внутрішніх справ відсутні.

В письмових поясненнях /а.с.83-85 т.2/ позивач зазначив, що пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, щодо коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів втратив чинність лише з 12 грудня 2020 року та відповідно до частини першої статті 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 передбачена можливість зворотної дії в часі нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Середній заробіток за час вимушеного прогулу в розумінні національного законодавства є заробітною платою, а тому відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів громадян» підлягає індексації. З дати поновлення на займаній посаді згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України №139о/с від 28 лютого 2020 року робоче місце позивачу не надавалося, майно та документація не передані, грошове забезпечення не виплачувалося.

У заяві від 18 лютого 2021 року /а.с. 124-125 т.2/ позивач зазначив, що в позовній заяві він заявляв позовні вимоги про: стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням із займаної посади за період з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року з урахуванням індексу інфляції 3474586,35 грн; стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення в сумі 37616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом, а в разі розгляду справи судом пропорційно робочим дням цього місяця до дня прийняття рішення; стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу. В клопотанні від 17 листопада 2020 року, яке задоволено ухвалою від 03 грудня 2020 року, він просив залучити до участі у справі за вимогами про стягнення суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади за період з 28 жовтня 2014 року по день поновлення на роботі 28 лютого 2020 року та стягнення щомісячного грошового забезпечення за час після поновлення на роботі - Головне управління Національної поліції в Полтавській області. До ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області він вимог не заявляв у зв`язку із відсутністю фінансування Ліквідаційної комісії на виплату грошового забезпечення навіть членам такої комісії. До Міністерства внутрішніх справ України залишилась вимога про стягнення на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу. Таким чином, уточнювати позовні вимоги немає необхідності.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 23 березня 2021 року з`явились позивач та його представник, а також представник відповідача-1 та представник відповідача-2 та відповідача-3 /а.с.160-162 т.2./ Під час судового розгляду справи по суті 23 березня 2021 року заслухано вступне слово представників учасників справи та досліджено письмові докази, а також заслухано клопотання представників щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та оголошено перерву до 08 квітня 2021 року.

У судове засідання 08 квітня 2021 року позивач та його представник, а також представник відповідача-1 не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання.

Від позивача до суду надійшла заява /а.с.170 т.2/, в якій він просив у зв`язку з перебуванням його представника адвоката Авраменка Г.М. на стаціонарному лікуванні та враховуючи, що суд заслухав докладну аргументацію змісту та підстав позовних вимог і заперечень відповідачів щодо предмета позову, розгляд справи по суті закінчити без його участі та участі його представника.

Згідно з частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Частиною першою статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом першим частини третьої цієї статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на те, що позивач подав заяву про закінчення розгляду справи по суті без його участі та участі його представника, а відповідач-1 явку свого уповноваженого представника до суду не забезпечив та про причини неявки суд не повідомив, суд визнав за можливе проводити судове засідання за відсутності позивача, його представника та представника відповідача-1.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши заяви по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 з 1979 року проходив службу в органах внутрішніх справ України /а.с.77 т.1, а.с.127 т.2/.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 1625 о/с від 20 серпня 2014 року «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції ОСОБА_1 начальником Управління МВС України в Полтавській області з посадовим окладом 1775 гривень, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 (наказ МВС від 31 грудня 2007 року №499) надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (за безпосереднє розроблення, проведення експертизи проектів нормативно-правових актів) у розмірі 100 відсотків, за інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-розшукову діяльність у розмірі 50 відсотків, звільнивши його від виконання обов`язків начальника Управління МВС України в Полтавській області /а.с. 172 т.1/.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року /а.с. 121 т. 2/ згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16 вересня 2014 року та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ» полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі 816/4302/14 /а.с. 188-190 т.1/ з урахуванням ухвали від 26 лютого 2020 року /а.с.191-192 т.1/, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року /а.с.192-199 т.1/ та постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року /а.с.200-219 т.1/, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" №1682-VІІ від 16 вересня 2014 року та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік); поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з 28 жовтня 2014 року; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 139 о/с від 28 лютого 2020 року «Про особовий склад» на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі 816/4302/14 у частині, яка допущена до негайного виконання, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з моменту звільнення з органів внутрішніх справ /а.с.174 т.1/.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України (витяг) № 654 о/с від 07 вересня 2020 року «Про особовий склад» скасовано на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, винесеної у справі №816/4302/16, з урахуванням наказу МВС України від 28 лютого 2020 року №139о/с, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27 жовтня 2014 року № 2238 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VІІ "Про очищення влади" та пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) /а.с.175 т.1/.

В наказах Міністерства внутрішніх справ України № 139 о/с від 28 лютого 2020 року «Про особовий склад» та № 654 о/с від 07 вересня 2020 року (витяг) «Про особовий склад» не встановлено розмір та види грошового забезпечення, що підлягали виплаті ОСОБА_1 після поновлення на займаній посаді.

Листом заступника голови ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області №114азл.к. від 07 вересня 2020 року /а.с.34 т .1/ повідомлено представника ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з втратою чинності постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 та наказу МВС від 31 грудня 2007 року №499 після поновлення ОСОБА_1 (наказ МВС України №139 від 28 лютого 2020 року) грошове забезпечення йому не нараховувалось та не виплачувалось /а.с. 76 т.1/.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 883 о/с від 15 грудня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_2 » відповідно до вимог пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 «а» (за віком) полковника міліції ОСОБА_1 , начальника Управління МВС України в Полтавській області /а.с.126 т.2/.

Відповідно до запису №9 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 /а.с.127 т.2/ ОСОБА_1 15 грудня 2020 року звільнений з органів внутрішніх справ.

Позивач, вважаючи, що наявні правові підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 3474586,35 грн, невиплаченого щомісячного грошового забезпечення в сумі 37616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом, а в разі розгляду справи судом пропорційно робочим дням цього місяця до дня прийняття рішення, та відшкодування моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та аргументам учасників справи, суд виходить з такого.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь позивача суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням із займаної посади за період з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 3474586,35 грн:

Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ України №2238о/с від 27 жовтня 2014 року та наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України «Про особовий склад» № 139 о/с від 28 лютого 2020 року, виданим на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №816/4302/14, поновлено на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з 28 жовтня 2014 року.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зі змісту рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №816/4302/14 з урахуванням ухвали від 26 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року, слідує, що ОСОБА_1 у справі №816/4302/14 не заявляв позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення його з посади наказом Міністерства внутрішніх справ України №2238о/с від 27 жовтня 2014 року та відповідне питання у такій справі судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій не вирішувалось.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України дав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено: «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».

У постанові від 16 вересня 2019 року у справі №815/4508/15 Верховний Суд погодився з висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо застосування до подібних спірних правовідносин частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України та можливістю звернення до суду з вимогою про стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №813/7926/14, від 18 липня 2018 року у справі №810/594/17, від 04 жовтня 2018 року у справі №803/562/16 та від 05 вересня 2019 року у справі №813/1247/17.

Крім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №620/3884/18, стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Позивач не позбавлений права після постановлення судового рішення про поновлення його на посаді в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку, що право позивача на звернення до суду із відповідною позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення його з посади наказом Міністерства внутрішніх справ України №2238о/с від 27 жовтня 2014 року не обмежено будь-яким строком.

Враховуючи висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 813/5855/15, суд вважає, що часом вимушеного прогулу позивача є період з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року, оскільки 27 жовтня 2014 року є останнім робочим днем позивача перед його звільненням з посади, а 28 лютого 2020 року є першим робочим днем позивача після його поновлення на посаді на підставі судового рішення.

Оскільки з 28 лютого 2020 року позивач поновлений на посаді та вказана дата не є часом вимушеного прогулу позивача, то відповідна вимога позивача (щодо 28 лютого 2020 року) судом відхиляється та задоволенню не підлягає з наведених міркувань.

У період з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року, так і на даний час чинним є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 /далі - Положення №114/.

Згідно з пунктом 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року /далі Порядок №100/, встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу.

За позицією Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 806/1914/17, у разі наявності на момент звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ спеціального законодавства, то при вирішенні питання щодо порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід керуватися нормами спеціального законодавства, а не загального (постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати").

Судом встановлено, що на час роботи позивача в органах внутрішніх справ та на час його звільнення з органів внутрішніх справ порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначалися Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №205/14896 /далі - Інструкція №499/.

Проте, Інструкція №499 втратила чинність 13 грудня 2016 року та крім того, нею не був врегульований порядок визначення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції України» установлено, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06 квітня 2016 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 /далі Порядок №260/, який набрав чинності 27 травня 2016 року, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ України №2238о/с від 27 жовтня 2014 року, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції України» № 988 від 11 листопада 2015 року та наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06 квітня 2016 року «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських».

Таким чином, розрахунок грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу не може бути здійснений ані на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року №988, ані на підставі Порядку №260 , якими регулюється порядок та особливості виплати грошового забезпечення саме поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, натомість позивач є працівником органів внутрішніх справ (міліції).

У постанові від 23 квітня 2020 року у справі №822/880/16, Верховний Суд, вирішуючи питання про порядок обчислення належного до виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та нормативно-правове урегулювання спірних правовідносин, дійшов висновків, що на момент звільнення позивача зі служби норми Порядку № 260 не набрали законної сили, натомість на той момент діяли норми загального нормативно-правового акту, що регулює однорідні правовідносини - Порядок № 100, а тому до спірних правовідносин правильним є застосування саме Порядку № 100.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №814/844/16, від 21 березня 2019 року у справі №814/753/16 та від 04 березня 2020 року у справі №814/901/16.

Таким чином, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача застосуванню підлягають саме норми Порядку №100.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.

З огляду на те, що з 28 жовтня 2014 року позивач був позбавлений можливості працювати за відповідною займаною посадою з вини роботодавця та поновлений на займаній посаді наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України «Про особовий склад» № 139 о/с лише 28 лютого 2020 року, то на період часу вимушеного прогулу позивача з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 1337 робочих днів, а саме: 4 робочих дня жовтня 2014 року, 20 робочих днів листопада 2014 року, 23 робочих дні грудня 2014 року, 251 робочий день 2015 року, 251 робочий день 2016 року, 248 робочих днів 2017 року, 250 робочих днів 2018 року, 250 робочих днів 2019 року, 21 робочий день січня 2020 року та 19 робочих днів лютого 2020 року.

Відповідно до довідки про розміри грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2 місяці, що передували його звільненню, УМВС України в Полтавській області №4/2824 від 18 грудня 2019 року /а.с.68 т.1/, та довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за серпень та вересень 2014 року УМВС в Полтавській області №4/3179 від 09 лютого 2020 року /а.с. 102 т.2/ грошове забезпечення позивача за серпень 2014 року становить 10190,89 грн, за вересень 2014 року 10290,41 грн.

З урахуванням Порядку №100 судом встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 487,65 грн (10190,89 грн +10290,41 грн / 42 робочих дні (20 робочих днів серпня 2014 року + 22 робочих дні вересня 2014 року).

Враховуючи викладене, стягненню на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року (наступний день після видачі наказу про звільнення) по 27 лютого 2020 року (останній день перед поновленням позивача на посаді згідно з наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 139 о/с від 28 лютого 2020 року «Про особовий склад») в 651988,05 грн (487,65 грн середньоденного грошового забезпечення позивача х 1337 робочих днів вимушеного прогулу) з проведенням необхідних обов`язкових відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, суд відхиляє розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що наведений у довідці контррозрахунку розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу УМВС України в Полтавській області №4/3181 від 09 лютого 2020 року /а.с.104 т.2/.

Стосовно позовної вимоги про стягнення суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням із займаної посади з урахуванням індексу інфляції:

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII /далі - Закон № 1282-XII/ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

З наведеного вбачається, що індексації за вказаним Законом підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, тобто виплата повинна проводитися на постійній основі.

Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу на постійній основі не нараховувався, а підлягає стягненню разово за судовим рішенням та фактично є сумою, яка обчислюються із середньої заробітної плати, отриманої за останні два місяці перед неправомірним звільненням із займаної посади, то відповідно до норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об`єктом індексації.

У постановах від 16 квітня 2020 року у справі №450/1925/17, від 20 грудня 2019 року у справі №804/3000/18 та від 23 грудня 2020 року у справі № 805/3641/17-а Верховний Суд дійшов висновку, що є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою виплатою, яка розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації .

Суд також зауважує, що упродовж часу вимушеного прогулу позивача підвищення заробітної плати позивача за відповідною посадою, з якої його було звільнено начальника Управління МВС України в Полтавській області, не відбулося та позивач протилежного суду не довів, а положення постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» №988 від 11 листопада 2015 року та Порядку №260 стосуються грошового забезпечення саме поліцейських Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, тоді як позивач є працівником органів внутрішніх справ (міліції).

У постанові від 12 серпня 2020 року у справі №809/3968/14 Верховний Суд зазначив, що сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь незаконно звільненого працівника безпосередньо з органу, в якому цей працівник проходив службу до часу його звільнення.

Відповідно до запису № 3008340 від 06 листопада 2015 року, внесеному до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, уповноваженим органом прийнято рішення щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації -Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області /а.с. 147-150 т.2/.

Разом з тим, згідно загальнодоступних відомостей з вказаного Єдиного державного реєстру станом на 08 квітня 2021 року Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області перебуває в стані припинення та запису про його припинення до реєстру не внесено.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16 вересня 2015 року №730 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1 та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

Згідно з додатком 1 до вказаної постанови утворено, зокрема Головне управління Національної поліції в Полтавській області, а згідно із додатком 2 ліквідується, зокрема Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

Пунктами 25 та 26 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 /далі - Порядок №1074/ передбачено, що комісія утримується за рахунок і в межах коштів, передбачених на утримання органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється.

Фінансування заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією органів виконавчої влади або територіальних органів, здійснюється в межах коштів, передбачених на їх утримання законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Так, Міністерством внутрішніх справ України 13 січня 2017 року видано наказ №10 "Про фінансування відповідальних виконавців бюджетних програм", яким Державному секретареві МВС України наказано забезпечити, серед іншого, фінансування установ, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року за №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", Департаменту Державної автомобільної інспекції, управлінь та відділів Державної автомобільної інспекції ГУМВС, УМВС України в областях та місті Києві, управлінь МВС України на транспорті, Тимчасової дирекції з будівництва Навчального центру підготовки працівників спеціальних підрозділів МВС України, Спеціального центру Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України та інших установ, щодо яких здійснюються заходи з припинення, у зв`язку із передачею функцій до Національної поліції, за рахунок видатків, затверджених для Національної поліції України.

Відтак, ліквідаційні комісії у разі наявності потреб фінансуються за рахунок видатків, затверджених для Національної поліції України, а перебування Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в стані припинення не є перешкодою для відновлення порушеного права позивача.

Довід Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії про те, що Управління перебуває в стані ліквідації та відсутнє відповідне фінансування, суд відхиляє як неспроможний, оскільки ці обставини не звільняють його від обов`язку здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд доходить висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року підлягає стягненню на користь позивача з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії, як органу, в якому позивач проходив службу на час його звільнення.

У постанові від 16 квітня 2020 року у справі №813/3260/17 Верховний Суд зазначив, що «як видно з позовної заяви у справі, яка розглядається, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які звернені до ГУ НП України у Львівській області, а не до ГУМВС України у Львівській області, з якого, як встановлено судом, позивача було протиправно звільнено. Згідно з даними ЄДР, Головне управління МВС України у Львівській області, яке було безпосереднім роботодавцем позивача і яким було звільнено позивача перебуває в стадії припинення з 06 листопада 2015 року та, станом на сьогодні, відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи. За таких обставин, Верховний Суд підтримує висновки суду апеляційної інстанції про те, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернені до ГУ НП України у Львівській області не можуть бути задоволені, оскільки ГУ НП України у Львівській області є новоствореним органом, а ГУ МВС України у Львівській області в якому працював позивач не ліквідоване».

З огляду на вищевикладене, суд не погоджується із доводом позивача, що середній заробіток належить стягувати на користь позивача з Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області щомісячного грошового забезпечення в сумі 37616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом, а в разі розгляду справи судом пропорційно робочим дням цього місяця до дня прийняття рішення.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу законів про працю України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Судовим розглядом встановлено та сторонами визнається, що грошове забезпечення позивачу за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року (день звільнення позивача із займаної посади згідно з наказом МВС №883о/с від 15 грудня 2020 року) не нараховувалось та не виплачувалось, що підтверджується довідкою Управління МВС України в Полтавській області №4/3182 від 09 лютого 2020 року /а.с.105 т.2/.

Враховуючи те, що після поновлення позивача на посаді начальника УМВС України в Полтавській області з 28 лютого 2020 року відповідними наказами Міністра МВС України та УМВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії не було визначено позивачу розмір його посадового окладу, розмір надбавок тощо та грошове забезпечення в період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року взагалі не було обчислено та нараховано позивачу, а таке належить до повноважень відповідного державного органу, в якому позивач проходить службу, то у такому випадку належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання УМВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити на користь позивача грошове забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року (включно).

Оскільки відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України №883 о/с від 15 грудня 2020 року позивача звільнено із займаної посади начальника УМВС України в Полтавській області, підстави для виплати позивачу грошового забезпечення після 15 грудня 2020 року відсутні.

Суд зауважує, що згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3 ) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, завданням адміністративного суду є лише перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам, а не забезпечення ефективності державного управління.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 вересня 2019 року у справі №818/985/18 та від 26 грудня 2019 року у справі №810/637/18.

Відтак, при розгляді адміністративної справи суд не може перебирати на себе відповідні повноваження органів державної влади, зокрема не може встановлювати позивачу розмір грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за спеціальне звання, набавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення), який підлягав виплаті позивачу за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року, а за відсутності встановленого, нарахованого та/або виплаченого позивачу грошового забезпечення, у суду при розгляді цієї справи відсутня можливість здійснити перевірку правильності його встановлення, нарахування та/або виплати у відповідності до положень статті 2 КАС України.

У зв`язку з викладеним, суд, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність УМВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 28лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року та зобов`язати УМВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити на користь позивача грошове забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року.

Таким чином, позовна вимога про стягнення щомісячного грошового забезпечення в сумі 37616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом, а в разі розгляду справи судом пропорційно робочим дням цього місяця до дня прийняття рішення, задоволенню не підлягає.

З огляду на вищевикладені висновки суду та з огляду на те, що позивач безпосередньо перебував у трудових відносинах у період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року саме із УМВС України в Полтавській області, суд також не погоджується із доводом позивача, що грошове забезпечення належить стягувати на його користь з Головного управління Національної поліції в Полтавській області. Крім того, суд враховує, що наразі запису про припинення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено /а.с. 147-150 т.2/, а відсутність у такого управління фінансування або наявність особливостей в такому фінансуванні не звільняє від обов`язку здійснювати нарахування та виплату грошового забезпечення особам, які проходять в ньому службу.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу:

Положеннями статей 55 та 56 Конституції України закріплено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 ЦК України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За правилами частини п`ятої та шостої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Судовим розглядом встановлено, що в позовній заяві позивачем заявлено вимогу про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Вказану позовну вимогу до Міністерства внутрішніх справ України позивач обґрунтовує наступним а.с.58-зворот т.1/: «щодо справедливої сатисфакції на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Полях та інші проти України» постановив, що упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції держава-відповідач повинна сплатити заявникам суму 5000 (п`ять тисяч) євро кожному заявнику та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись, в якості відшкодування моральної шкоди, яка має бути конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. На підставі вказаної позиції ЄСПЛ щодо розміру моральної сатисфакції та у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №816/4302/14 за моїм позовом до Міністерства внутрішніх справ України встановлені аналогічні порушення , як і відносно заявників у справі «Полях та інші проти України» з відповідача, в якості моральної сатисфакції за порушення моїх прав має бути стягнута сума в гривнях, еквівалентна 5000 (п`ять тисяч) євро, яка має бути конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу».

Отже, у справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з публічно-правовим спором щодо стягнення суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та щомісячного грошового забезпечення, тоді як позовну вимогу про стягнення моральної шкоди позивач обґрунтовує звільненням із займаної посади на підставі наказу № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року, який визнаний протиправним та скасований рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі 816/4302/14.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з публічно-правовим спором щодо стягнення суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та щомісячного грошового забезпечення, а позовну вимогу про стягнення моральної шкоди позивач фактично обґрунтовує протиправним наказом про звільнення № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року, який не є предметом розгляду у цій справі, суд доходить висновку, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення моральної шкоди всупереч вимогам частин першої, п`ятої та шостої статті 21 КАС України, не з поєднаною вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо звільнення позивача з посади, а тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправного звільнення позивача із займаної посади має приватноправовий характер та, як наслідок, не може бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції, та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 березня 2020 року у справі №818/699/17, від 06 серпня 2020 року у справі №807/178/17, від 13 серпня 2020 року у справі №174/445/16-а, від 24 вересня 2020 року у справі №818/573/17.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що позовну вимогу про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу, не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, наявні підстави для закриття провадження в адміністративній справі.

Відповідно до частини другої статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

При зверненні до суду із цією позовною вимогою позивачем сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №0.0..1 від 30 вересня 2020 року /а.с.4 т.1/.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне повернути позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України судовий збір в сумі 840,80 грн, що сплачений згідно з квитанцією АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №0.0..1 від 30 вересня 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Таким чином, повторне звернення позивачем з вказаними позовними вимогами не допускається.

Оскільки інших витрат по сплаті судового збору за подання цього позову позивач не поніс, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України.

У позовній заяві позивачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції становить 75000,00 грн /а.с. 3 т.1/.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 75000,00 грн позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 09 липня 2020 року, укладений між позивачем (довіритель) та адвокатом Авраменком Генадієм Миколайовичем (повірений); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №440/5503/20; квитанції до прибуткового касового ордера № 38 від 09 липня 2020 року та №38/1 від 16 листопада 2020 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частинами першою та третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин другої - п`ятої статті 134 вказаного Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 138 вказаного Кодексу передбачено, що розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з частинами третьою та дев`ятою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 09 липня 2020 року, укладеного між позивачем та адвокатом Авраменком Генадієм Миколайовичем, зміст доручення передбачає надання правової допомоги та представництво в національних судах щодо стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням з посади начальника УМВС в Полтавській області. Розмір гонорару: при обчисленні розміру гонорару встановлюється фіксований розмір гонорару, а не погодинна оплата, у розмірі 75000,00 грн. Для початку виконання доручення за даним договором сплачується аванс в сумі 35000,00 грн, який зараховується в остаточну суму гонорару. Остаточна сума гонорару сплачується після отримання присуджених сум або сум отриманих в порядку добровільного вирішення питання відповідними національними органами на підставі ( з урахуванням) рішень Європейського Суду з прав людини. Гонорар сплачується впродовж 3 банківських днів після отримання відповідних сум. За кожен день затримки сплати гонорару додатково сплачується 1% від несплаченої суми боргу. Фактичні видатки включаються в суму авансу 35000,00 грн.

Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №440/5503/20, адвокатом надані такі послуги: аналіз рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» в частині відшкодування втраченого заробітку та практики ЄСПЛ щодо відшкодування сум інфляції (5 годин); аналіз практики Верховного Суду після прийняття рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» щодо відшкодування втраченого заробітку особам, звільненим на підставі Закону України «Про очищення влади» та поновлених судами на роботі (5 годин); ознайомлення з матеріалами, необхідними для складання позовної заяви, складення розрахунків сум, заявлених до відшкодування, складення 3-х адвокатських запитів щодо отримання доказів (8 годин); узгодження позиції з клієнтом (3 години); складання позову, виготовлення копій позову та додатків до позовної заяви для учасників справи (6 годин); ознайомлення з відзивами та додатковими поясненнями відповідачів та їх аналіз з метою заперечень проти викладеної в них позиції (3 години); аналіз практики Верховного Суду щодо правонаступництва у випадках ліквідації юридичних осіб публічного права, моменту переходу прав до правонаступника ліквідованої юридичної особи та статусу втраченого середнього заробітку як заробітної (2 години); підготовка 2-х заяв з процесуальних питань з аналізом практики Верховного Суду (2 години); підготовка клопотань про залучення співвідповідача та долучення до матеріалів справи додаткових документів з виготовленням їх копій (3 години); пошук судів для проведення відеоконференції та підготовка клопотання про відеоконференцію (2 години); участь у 2-х засіданнях в Полтавському окружному адміністративному суді разом з часом на дорогу (4 дні); витрати на пальне 198,44 літрів з урахуванням використання власного автомобіля (451 км х 4 х 0,11 л х 26 грн = 5159,44 грн), добові у зв`язку із відрядженням в інший населений пункт (470,00 грн х 2 = 940,00 грн, 600,00 грн х 2 = 1200,00грн); участь у 5 судових засіданнях в режимі відеоконференції (5 судоднів) складання детального опису витрат (1 година).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 38 від 09 липня 2020 року прийнято від ОСОБА_1 на підставі договору від 09 липня 2020 року про надання правової допомоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням суми - 10000,00 грн, та відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №38/1 від 16 листопада 2020 року прийнято від ОСОБА_1 на підставі договору від 09 липня 2020 року про надання правової допомоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням - суми 25000,00 грн.

У судовому засіданні представник відповідача-1 заявила клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, а представник відповідача-2 та відповідача-3 підтримав таке клопотання.

До суду від відповідача-1 надійшли письмові заперечення на клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, в яких зазначено, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу в 10 і більше разів перевищують ринкову вартість юридичних послуг по даній категорії справ, що підтверджується судовою практикою. Крім того, сума гонорару адвоката лише за підготовку позовної заяви, аналізу судової практики та матеріалів до суду є завищеною, нерозумною та несправедливою, а тому відповідачем-1 заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу відмовивши у їх стягненні у повному обсязі.

У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", то в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 та від 04 лютого 2021 року у справі №806/2299/18.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що наразі позивачем сплачено адвокату ОСОБА_3 на підставі договору від 09 липня 2020 року про надання правової допомоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням гонорар (аванс) у загальній сумі 35000,00 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 38 від 09 липня 2020 року та №38/1 від 16 листопада 2020 року.

Згідно з умовами договору від 09 липня 2020 року про надання правової допомоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням гонорар адвоката складає 75000,00 грн (в т.ч. аванс в сумі 35000,00 грн), проте остаточна сума буде виплачена позивачем після отримання присуджених сум.

З наведених умов договору вбачається, що решта суми гонорару адвоката в сумі 40000,00 грн (75000,00 грн 35000,00 грн), що передбачена договором, станом на ухвалення судом рішення не виплачена та фактично позивачем не понесена, а тому така сума не може бути включена до судових витрат у цій справі, оскільки її виплата передбачає значне відтермінування в часі та умови договору від 09 липня 2020 року про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Авраменком Г.М., можуть бути переглянуті сторонами у майбутньому, зокрема і у бік зменшення такої суми.

Таким чином, судові витрати на правничу допомогу в сумі 40000,00 грн, які позивач можливо понесе або не понесе у майбутньому (у випадку змін умов договору, невиконання сторонами умов такого договору, розірвання такого договору тощо), не підлягають наразі розподілу між сторонами.

Суд вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 35000,00 грн за надані послуги згідно із детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №440/5503/20, підтверджені належними документами та є співмірними порівняно зі складністю цієї справи та із наданими адвокатом послугами у цій справі, та з огляду на недоведеність відповідачами неспівмірності таких витрат відповідно до вимог частини сьомої статті 134 КАС України, а тому суд доходить висновку про наявність підстав для розподілу між сторонами судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 35000,00 грн.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, адже саме його дії зумовили звернення позивача до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та щомісячного грошового забезпечення.

У прохальній частині позовної заяви позивачем заявлено клопотання про звернення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць 37616,76 грн

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, негайному виконанню підлягає присудження позивачу виплати заробітної плати (грошового забезпечення) в сумі 9753,00 грн (487,65 грн х 20 робочих днів), а тому клопотання позивача підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 238-239, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,-

В И Р І Ш И В:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01024, ідентифікаційний код 00032684), Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 08592276) та Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 40108630) у частині позовних вимог про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що ця справа у частині позовної вимоги про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу, підлягає розгляду судом у порядку цивільного судочинства.

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м.Київ, 01024, ідентифікаційний код 00032684), Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 08592276) та Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 40108630) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щомісячного грошового забезпечення задовольнити частково.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 08592276) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року в сумі 651988,05 грн (шістсот п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят вісім гривень п`ять копійок) з проведенням необхідних обов`язкових відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 08592276) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) грошового забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року.

Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 08592276) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) грошове забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) за рахунок коштів Державного бюджету України сплачений відповідно до квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №0.0..1 від 30 вересня 2020 року судовий збір в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії (вул. Пушкіна, буд. 83, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 08592276) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17500,00 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот гривень нуль копійок).

Клопотання позивача про звернення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати задовольнити частково.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, тобто в сумі 9753,00 грн (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні нуль копійок).

У задоволенні іншої частини клопотання позивача про звернення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 08 квітня 2021 року.

Суддя Н.І. Слободянюк