Справа № 160/13460/20
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Серпіковій А.Ю.
позивача ОСОБА_1
представника відповідача Тютюнник В.М.
представника відповідача Железняк Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України, Управління Державного агентства рибного господарства у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного агентства рибного господарства України (далі - Держрибагентство, відповідач), в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- визнати протиправним формулювання причини звільнення із займаної посади за домовленістю сторін на підставі ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення у наказі №166-0 від 09.10.2020 року, вказавши: «Звільнити ОСОБА_1 - головного спеціаліста сектору роботи з персоналом Управління Державного агентства рибного господарства у Дніпропетровській області 09 жовтня 2020 року із займаної посади за частиною 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням працедавцем законодавства про працю та умов колективного договору»;
- зобов`язати відповідача доповнити наказ №166-о від 09.10.2020 року пунктом про виплату вихідної допомоги у відповідності до ст. 44 КЗпП України;
- зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення у трудовій книжці, вказавши: «Звільнити ОСОБА_1 - головного спеціаліста сектору роботи з персоналом Управління Державного агентства рибного господарства у Дніпропетровській області із займаної посади за частиною 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням працедавцем законодавства про працю та умов колективного договору»;
- стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає 34 951 грн. 77 коп.;
- стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату на день звільнення за жовтень 2020 року у сумі 926 грн. 19 коп.;
- стягнути з відповідача виплати по листку непрацездатності за серією АДЮ №516360 за рахунок коштів працедавця (5 днів) у сумі 1251 грн. 05 коп.;
- стягнути з відповідача безпідставно нараховану заборгованість яка була помилково сплачена позивачем у сумі 1320 грн.;
- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач 14.02.2017 року відповідно до наказу №15-о від 13.02.2017 року був прийнятий на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області та 14.02.2017 року прийняв присягу державного службовця. 08.10.2020 року надав керівництву заяву на звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України та статтею 86 Закону України «Про державну службу» з підстав порушення останнім трудового законодавства та умов колективного договору. Наказом №166-о від 09.10.2020 року звільнений за частиною 2 статті 86 Закону України «Про державну службу». Позивач вказує, що Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області без законних підстав самостійно змінено підставу звільнення позивача. Враховуючи зазначену у заяві підставу для звільнення, позивачу має бути виплачена вихідна допомога у розмірі, що складає не менше тримісячного середнього заробітку. Також, Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області невірно здійснено остаточний розрахунок при звільненні, внаслідок чого позивачу має бути доплачена заробітна плата та виплата за листком непрацездатності. Крім того, за безпідставною службовою запискою завідуючого сектору бухгалтерського обліку та звітності, ОСОБА_1 була сплачена заборгованість у сумі 1320 грн. Вважаючи дії Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 02.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомленням учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
01.12.2020 року представник Держрибагентства надав до суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що наказом від 09.10.2020 року №166-о ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектору роботи з персоналом Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області за згодою сторін відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу». До заяви про звільнення від 08.10.2020 року позивач додав службову записку №317/7 від 08.10.2020 року. В службовій записці позивач самостійно зазначив перелік та дати порушень Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області трудових прав та умов колективного договору, на які позивач спирається, як на доказані факти порушення трудового законодавства, що давало йому право звільнитись за частиною 3 статті 38 КЗпП України. Відповідач вважає, що службова записка позивача не є належним доказом, на підставі якого можна встановити достовірність обставини, наявність чи відсутність факів порушення прав позивача у публічно - правових відносинах з боку суб`єкта владних повноважень. У відповідності до норм статей 72-77 КАС України факти порушення трудових прав з боку суб`єкта владних повноважень, які спонукали позивача до розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України позивачем не доведені належними доказами. Події, викладені у службовій записці, які спонукали позивача на розірвання трудового договору відповідач не визнає. Позивач самостійно визначив причини, які, на його думку, мали місце у 2017-2019 роках і спонукали його до розірвання трудового договору у жовтні 2020 року. Позивач міг скористатися своїм правом на звільнення протягом 3-х місяців з моменту коли дізнався про такі порушення, отже право ОСОБА_1 за частиною 3 статті 38 КЗпП України втрачено. Позивач діяв недобросовісно, розраховуючи на настання бажаних для нього наслідків - отримання вихідної допомоги. Також, при звільненні з позивачем проведено повний розрахунок. До моменту звільнення позивач отримав щорічну відпустку повної тривалості 29 днів за період з 14.02.2020 року по 13.02.2021 року. За 10 календарних днів використаної відпустки за невідпрацьовану частину року у позивача перед Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області виникла заборгованість у розмірі 4048,55 грн.
16.12.2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав доводи, викладені в позовній заяві.
18.12.2021 року відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, в якій викладено позицію, аналогічну зазначеній у відзиві на позовну заяву.
На підставі ухвали від 30.12.2020 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 27.01.2021 року.
В підготовчому засіданні 27.01.2021 року судом залучено співвідповідачем по справі Управління Державного агентства рибного господарства у Дніпропетровській області (далі Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області, відповідач) та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 12.02.2021 року.
08.02.2021 року Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області надало до суду відзив на позов, у якому просило суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначило, що позивач звільнився з посади головного спеціаліста сектору роботи з персоналом в Управлінні Держрибагенства у Дніпропетровській області 09.10.2020 року. На підставі табелю обліку робочого часу в день звільнення 09.10.2020 року позивачу було здійснено повний розрахунок. До моменту звільнення позивач отримав щорічну відпустку повної тривалості 29 днів за період з 14.02.2020 по 13.02.2021. При остаточному розрахунку на особовому рахунку позивача обліковувалась заборгованість перед Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області у розмірі - 1320,00 грн., за 10 календарних днів щорічної основної відпустки за невідпрацьовану частину року з 09.10.2020 по 13.02.2021 року. З метою досудового врегулювання спору для покриття заборгованості перед Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області, службовою запискою від 09.10.2020 № 321/6 позивачу було запропоновано в добровільному порядку компенсувати за дні відпустки грошові кошти у розмірі 1320,00 грн. Позивач погодився та 15.09.2020 року у добровільному порядку сплатив безпідставно набуті кошти у розмірі 1320,00 грн. Твердження позивача, що він «не розумів законності пропозиції щодо компенсації 1320,0 грн. за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року» не відповідають дійсності, оскільки позивачу було надано розрахунковий лист за жовтень 2020 року остаточного розрахунку при звільнені. До того ж позивач мав право звернутися до бухгалтерської служби співвідповідача за роз`ясненнями розрахунку при звільненні, але таким правом не скористався.
12.02.2021 року позивач надав відповідь на відзив Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області в якій викладено позицію, аналогічну зазначеній у позовній заяві.
12.02.2021 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 04.03.2021 року.
04.03.2021 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 26.03.2021 року.
26.03.2021 року суд за письмовою згодою сторін закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті у судовому засіданні.
В судовому засіданні 26.03.2021 року позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представники відповідачів позов не визнали та просили повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №15-о від 13.02.2017 року був прийнятий на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області та 14.02.2017 року прийняв присягу державного службовця (а.с.11 т.1).
01.07.2019 року наказом №84-о від 19.06.2019 року позивач переведений на посаду головного спеціаліста сектору роботи з персоналом Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області.
08.10.2020 року до Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення з посади на підставі статті 86 Закону України «Про державну службу» та частини 3 статті 38 КЗпП України 09.10.2020 року у зв`язку з порушенням трудового законодавства та умов трудового договору з підстав, наведених у службовій записці (а.с.226 т.1).
Наказом від 09.10.2020 року № 166-о ОСОБА_1 , звільнено з посади головного спеціаліста сектору роботи з персоналом Управління Державного агентства рибного господарства у Дніпропетровській області з 09.10.2020 року за взаємною домовленістю відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» (а.с.75 т.1).
До матеріалів справи долучено розрахунковий лист остаточного розрахунку при звільненні (а.с.88,90 т.1).
09.10.2020 року завідувачем сектору бухгалтерського обліку та звітності головним бухгалтером складено службову записку про наявність у ОСОБА_1 заборгованості в сумі 1320 грн. (а.с.87 т.1), яка була сплачена позивачем 15.10.2020 року (а.с.91-92).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Частиною 1 статті 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).
На підставі частин 1-3 статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
З матеріалів справи встановлено, що в заяві про звільнення від 08.10.2020 року позивач зазначив підставу для звільнення «у зв`язку з порушенням трудового законодавства та умов трудового договору» внаслідок подій, що відповідно до службової записки №317/7 від 08.10.2020 року мали місце у 2017-2019 роках, коли позивач обіймав посаду державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області.
Суд зазначає, що з 01.07.2019 року та по дату звільнення позивач перебував на іншій посаді головного спеціаліста сектору роботи з персоналом Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області.
В судовому засіданні з`ясовано, що за ініціативою ОСОБА_1 . Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) в Управлінні Держрибагентства у Дніпропетровській області (а.с.151 т.1). З пояснень позивача та представників відповідачів в судовому засіданні встановлено, що жодних порушень трудового законодавства Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області у відношенні ОСОБА_1 . Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області не підтверджено.
Долучені до матеріалів справи докази та пояснення сторін в судовому засіданні, також не підтвердили наявність підстав, що дають можливість для звільнення позивача внаслідок порушення Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору.
Судом встановлено, що 05.10.2020 року позивач звертався до Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області з заявою про звільнення за угодою сторін 06.10.2020 року (а.с. 239 т.1).
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у позивача було волевиявлення на звільнення з Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII, внаслідок чого суд приходить до висновку про обгрунтованість дій Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області щодо звільнення позивача за частиною 2 статті 86 Закону № 889-VIII в інший строк за взаємною домовленістю сторін.
За наведених обставин, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення у наказі №166-0 від 09.10.2020 року та трудовій книжці ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене, позивач не має права на виплату вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 01.10.2020 року по 09.10.2020 року:
- 2 дні - листок непрацездатності з 01.10.2020 по 02.10.2020;
- 1 день відпочинку за донорство 05.10.2020;
- 2 робочих дні;
- 2 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати.
На день звільнення на особовому рахунку ОСОБА_1 за жовтень 2020 року проведено нарахування заробітної плати та виплат у розмірі 2408,79 грн. у тому числі:
- 526,95 грн. посадовий оклад за відпрацьовані дні у жовтні 2020;
- 28,57 грн. за ранг державного службовця;
- 47,43 грн. за вислугу років;
- 554,79 грн. по донорству крові;
- 1251,05 грн. допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області (за перші 5 днів за листком непрацездатності);
256,95+28,57+47,43+554,79+1251,05 = 2408,79 грн.
Із нарахованої суми 2408,79 грн. утримано - 319,76 грн. податків, з них:
- 69,97 грн. податок на прибуток;
- 5,83 грн. військовий збір;
- 225,19 грн. ПДФО з лікарняного;
- 18,77 грн. з лікарняного,
69,79+5,83+225,19+18,77= 319,76 грн
Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів.
До моменту звільнення позивач отримав щорічну відпустку повної тривалості 29 днів за період з 14.02.2020 по 13.02.2021 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями наказів.
Відповідно до розрахунку, у день звільнення на особовому рахунку позивача обліковувалась заборгованість перед Управлінням Держрибагентства у Дніпропетровській області у розмірі - 1320,0 грн., за 10 календарних днів щорічної основної відпустки за невідпрацьовану частину року з 09.10.2020 по 13.02.2021 року.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 127 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже отримав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості роботодавець здійснює відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.
Отже, якщо працівник звільняється до закінчення робочого року, за який він вже отримав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості перед підприємством роботодавець здійснює утримання із заробітної плати за дні відпустки, які були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. У зв`язку з тим, що заробітної плати позивача за поточний період не вистачило для компенсації зайво нарахованих відпускних, позивача службовою запискою від 09.10.2020 року №321/6 повідомлено про існуючу заборгованість у розмірі 1320,00 грн.
Суд критично оцінює доводи позивача щодо форми документу, яким його повідомлено про існуючу заборгованість, оскільки чинне законодавство не містить вимог щодо оформлення такого повідомлення.
Отже, судом не встановлено порушень в діях Управління Держрибагентства у Дніпропетровській області при проведенні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, за наслідком розгляду справи в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини, зазначені позивачем, внаслідок чого позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено 05.04.2021 року.

Суддя М.В. Бондар