Справа № 520/8827/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 р.Справа № 520/8827/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Рубан В.В.) від 20.01.2021 року по справі № 520/8827/2020

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

треті особи Державна митна служба України, Державна фіскальна служба України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання неправомірною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати неправомірними дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині:

- не повідомлення ОСОБА_1 про виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду 12.03.2011 у справі № 2-а-13083/10/2070 про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Держмитслужбі України на посаді начальника Сумської митниці;

- винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2013 ВП № 33741329 з порушенням вимог Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV Про виконавче провадження;

- не направлення ОСОБА_1 копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2013 ВП № 33741329 з підстав, визначених пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV Про виконавче провадження;

- невиконання постанови Харківського окружного адміністративного суду 12.03.2011 у справі № 2-а-13083/10/2070 щодо поновлення ОСОБА_1 в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці;

визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2013 ВП № 33741329 з підстав, визначених пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV Про виконавче провадження;

зобов`язати відповідача поновити виконавче провадження ВП № 33741329 і здійснити виконавчі дії по виконанню постанови Харківського окружного адміністративного суду 12.03.2011 у справі №2-а-13083/10/2070 щодо поновлення ОСОБА_1 в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці, в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що державним виконавцем протиправно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 33741329 від 24.07.2013 р. Позивач вважає, що ця постанова винесена з порушенням чинного законодавства та підлягає скасуванню, оскільки при її прийнятті відповідач не виконав дії спрямовані на встановлення питання повного, належного виконання рішення суду боржником, що порушило конституційні права та законні інтереси позивача щодо поновлення його на роботі на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 у справі № 2-а-13083/10/2070. Крім того, позивач зазначив, що відповідач не повідомив його про виконання вказаного рішення та не направив копії спірної постанови.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року по справі № 520/8827/2020 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2021 р. залучено Державну митну службу України та Державну фіскальну службу України до участі в справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Відповідач та треті особи відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Треті особи повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 268 КАС України.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 року по справу № 2-а-13083/10/2070 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної митної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державної митної служби України від 27.07.2010 р. № 1450-к "Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Куп`янської митниці".

Поновлено ОСОБА_1 в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105316,83 грн.

В іншій частині в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання. Постанова суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 13909,77 грн. допущено до негайного виконання.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2011 апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.09.2014 касаційну скаргу Державної митної служби України відхилено, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.11 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.08.11 залишено без змін.

02.08.2012 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрите виконавче провадження № ВП33741329 з виконання виконавчого листа, виданого 16.03.2011 року Харківським окружним адміністративним судом у справі № 2-а-13083/10/2070 про поновлення ОСОБА_1 в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці.

04.09.2012 державним виконавцем винесено постанову про застосування до боржника штрафних санкцій у розмірі 680,00 грн. Також, зобов`язано боржника виконати рішення суду не пізніше п`яти робочих днів з моменту винесення постанови про накладення штрафу.

Постановою державного виконавця, 19.02.2013 на боржника накладено повторний штраф у розмірі 1360 грн.

Наказом Державної митної служби України № 1050-К від 09.07.2013 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Сумської митниці з 28.07.2010 р.

У зв`язку з цим, 24.07.2013 р., враховуючи вказаний наказ, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 33741329.

Не погодившись з винесеною державним виконавцем постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що при винесенні спірної постанови, та проведенні виконавчих дій у ВП № 33741329, державний виконавець діяв у відповідності до положень Закону України Про виконавче провадження № 606-XIV, в зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що для виконання рішення про поновлення на роботі недостатньо видати наказ про поновлення на роботі, не повідомляючи про це стягувача, а й ще необхідно виконати ряд дій, які б свідчили про реальне допущення незаконно звільненого працівника до виконання службових обов`язків, а саме:

ознайомити з наказом про скасування незаконного наказу про звільнення і поновлення на попередній посаді;

внести запис до трудової книжки щодо скасування наказу про незаконне звільнення і поновлення на роботі на попередній посаді. Пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, передбачено обов`язкове внесення записів до трудової книжки у разі визнання незаконним звільнення працівника, а саме: визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення.

ознайомити з посадовою інструкцією по посаді; забезпечити робочим місцем;

запропонувати рівнозначні вакантні посади (у разі відсутності посади, на яку поновляється працівник) та інше.

Тільки після здійснення всіх зазначених вище дій, фактичного допущення працівника до роботи, державний виконавець мав скласти акт про фактичне виконання судового рішення.

Вказав, що як свідчать копії документів, доданих до позовної заяви, судове рішення не виконано, і на роботі ОСОБА_1 не поновлений, що підтверджується копією відповіді Держмитслужби України від 27.01.2020 № 1/12/-02/М1237.

Вважає, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

На підставі цього вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2013 ВП № 33741329 є неправомірною.

Колегія суддів не погоджується із загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, визначені Законом України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (тут і далі Закон № 606-XIV).

Положеннями ст. 2 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України і згідно з ч. 2 цієї статті здійснюється державними виконавцями. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону № 606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ч. 7 ст. 12 Закону № 606-XIV особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 Закону № 606-XIV у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому , та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 .

Згідно положень ст. 89 Закону № 606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (ч. 1).

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону (ч. 2).

Отже, для прийняття рішення щодо застосування санкцій, передбачених ст. 89 цього Закону державний виконавець повинен встановити два факти: по-перше, що судове рішення не виконано, по-друге, що рішення суду не виконано без поважних на те причин.

Приписами ст. 75 Закону № 606-XIV визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. У разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника на них накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом.

Судовим розглядом встановлено, що 02.08.2012 р. відкрито виконавче провадження № ВП 33741329 на підставі виконавчого листа № 2а-13083/10/2070, виданого 12.09.2011 р., щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці. Боржника (Державну митну службу України) зобов`язано виконати рішення негайно. Цією ж постановою роз`яснено сторонам виконавчого провадження, що вони мають право знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до Державного реєстру виконавчих проваджень. Для цього сторонам виконавчого провадження наданий відповідний ідентифікатор доступу, що давало можливість стягувачу безперешкодно, за допомогою засобів комп`ютерної техніки, дізнатися про хід виконавчого провадження. А в разі неможливості вчинити вказану дію, звернутися до відповідача із відповідною письмовою заявою, щодо виконання судового рішення.

Вказаним правом стягувач не скористався.

Як пояснив в судовому засіданні позивача, ним було отримано копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

У зв`язку з невиконанням рішення суду, 04.09.2012 р. державним виконавцем винесено постанову про застосування до боржника штрафних санкцій у розмірі 680,00 грн. Також, зобов`язано боржника виконати рішення суду не пізніше п`яти робочих днів з моменту винесення постанови про накладення штрафу. Постановою державного виконавця, 19.02.2013 р. на боржника накладено повторний штраф у розмірі 1360 грн.

Наказом Державної митної служби України № 1050-К від 09.07.2013 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Сумської митниці з 28.07.2010 р., у зв`язку з чим, 24.07.2013 р., враховуючи вказаний наказ, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 33741329. Як вказував позивач, копію цієї постанови він не отримував та про її існування не було відомо.

Відповідно ч. 1, 5, 7 ст. 12 Закону № 606-XIV сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (ч. 1 Закону № 606-XIV).

Сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи (ч. 5 Закону № 606-XIV).

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 Закону № 606-XIV).

Згідно зі ст. 30 Закону № 606-XIV, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Негайному виконанню підлягають рішення: 1) про стягнення аліментів, заробітної плати в межах платежів, вирахуваних за один місяць, а також про стягнення усієї суми боргу за такими виплатами, якщо рішенням передбачено її негайне стягнення; 2) про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника; 3) в інших випадках, якщо негайне виконання передбачено законом і про це зазначено у виконавчому документі.

У разі якщо рішення підлягає негайному виконанню, державний виконавець відкриває виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня після надходження документів, зазначених у статті 17 цього Закону, і невідкладно розпочинає його примусове виконання.

Оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження винесена 24.07.2013 р., а до суду першої інстанції позивач звернувся лише 10.07.2020 р., колегія суддів дійшла до висновку, що при вирішенні спірних правовідносин необхідно перевірити строки звернення до суду.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 року по справу № 2-а-13083/10/2070, зокрема, поновлено ОСОБА_1 в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці. Вказане рішення набрало законної сили.

На виконання цього судового рішення, наказом № 1050-К від 09.07.2013 р. Державної митної служби України, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Сумської митниці з 28.07.2010 р. Вказаний наказ було оголошено наказом Сумської митниці від 11.07.2013 р. № 269-к.

Разом з тим, відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 20.03.2013 р. № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» утворено Сумську митницю Міндоходів як територіальний орган Міністерства доходів і зборів України та реорганізовано Сумську митницю Державної митної служби України шляхом приєднання до Сумської митниці Міндоходів.

Враховуючи цю обставину, 09.07.2013 р. посадовими особами Міністерства доходів і зборів України правонаступника Державної митної служби України, ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом № 1050-К від 09.07.2013 р., однак, працівник відмовився від ознайомлення з ним, про що був складений відповідний акт. Також, ОСОБА_1 надався для ознайомлення попередження про наступне вивільнення відповідно до ст. 492 КЗпП, але ОСОБА_1 також відмовився від ознайомлення із цим попередженням, про що складено відповідний акт.

Листом Сумської митниці від 11.07.2013 р. № 11/3-7.1/3731 на адресу позивача також направлялася копія наказу № 269-к від 11.07.2013 р. До Сумської митниці ОСОБА_1 не з`являвся та до виконання обов`язків за посадою начальника Сумської митниці не приступив.

Як пояснив позивач, строк звернення до суду першої інстанції ним пропущений не був, оскільки про існування постанови про закінчення виконавчого провадження він не знав, до органу державної виконавчої служби не звертався, оскільки приписами законодавства, що регулює спірні правовідносини не встановлено такого обов`язку для стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, ч. 1 ст. 5 (ст. 6 КАС України в редакції, яка діяла до 15.12.2017 р.) якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Положеннями ч. 1 ст. 118 КАС України (ст. 101 КАС України в редакції, яка діяла до 15.12.2017 р.) визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України (ст. 99 КАС України в редакції, яка діяла до 15.12.2017 р.) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України (ст. 99 КАС України в редакції, яка діяла до 15.12.2017 р.) для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст. 123 КАС України (ст. 100 КАС України в редакції, яка діяла до 15.12.2017 р.), відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В межах спірних правовідносин необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом строку, визначеного КАС України від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Судовим розглядом встановлено, що 26.07.2012 р. позивачем подана заява до Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження в частині поновлення його на роботі в Держмитслужбі, а 02.08.2012 р. відкрито виконавче провадження № ВП 33741329 на підставі виконавчого листа № 2а-13083/10/2070, виданого 12.09.2011 р. Як вказував позивач, копію цієї постанови він отримував, тобто йому було відомо про відкриття виконавчого провадження щодо його негайного поновлення на посаді.

В наданих до суду письмових поясненнях позивач вказав, що до подання виконавчого листа, так і після цього, він намагався вирішити питання щодо поновлення на роботі самостійно, про що свідчать його звернення як в усній, так і у письмовій формі до відповідача, так і інших органів та їх посадових осіб (а.с. 81-93, 103-117, т. 2).

Зокрема, позивач вказав, що 25.02.2020 р., після дзвінка на «урядову гарячу лінію» зі скаргою на бездіяльність керівництва Держмитслужби, він отримав відповідь Голови Держмитслужби Нефьодова М.Є. (від 27.01.2020 № 1/12-02/М/1237) на своє звернення від 29.10.2019 р. Також послався на те, що станом на 25.02.2020 р. у нього не було жодного документу (крім листа відповідача), які б підтверджували факти, викладені у відповіді Голови Держмитслужби Нефьодова М.Є. ( від 27.01.2020 р. № 1/12-02/М/1237).

Також, 05.03.2020 р., з метою з`ясування раніше невідомих позивачу фактів, він направив листа до Голови Держмитслужби України Нефьодова М.Є. з питання надати копії документів, виданих Держмитслужбою у 2013 році, а саме копії: наказу Державної митної служби України від 09.07.2013 № 1050-к «По особовому складу митних органів», яким скасовано наказ Держмитслужби України від 27.07.2010 №1450-к про звільнення і яким поновлено позивача з 28.07.2010 на посаді начальника Сумської митниці Держмитслужби України; попередження про наступне вивільнення та актів про відмову від ознайомлення з наказом і попередженням. Також просив надати всі копії документів, що стосуються проходження служби в митних органах України з липня 2013 року, оскільки йому було незрозуміло, яким чином позивач поновлений на посаді, як отримував заробітну плату і який статус має, оскільки трудова книжка знаходиться у ОСОБА_1 і не містить жодних записів від митних органів після 2010 року. Відповіді та документів на це звернення позивач не отримав.

З метою уточнення всіх обставин, що стосуються позивача щодо виконання рішення суду про поновлення на посаді, а також у зв`язку з небажанням Голови Держмитслужби виконувати рішення суду, позивач звернутися до органу ДВС, а саме: до заступника Міністра юстиції з питань виконавчої служби.

Також, 13.03.2020 р. позивач направив звернення заступнику Міністра юстиції з питань виконавчої служби щодо виконання рішення суду про поновлення на посаді та вжиття заходів до посадових осіб Державної виконавчої служби України, дії (бездіяльність) яких призвела до порушення його конституційних прав, оскільки на цей час ще не поновлений на посаді.

Тільки 03.07.2020 (після повторного звернення від 08.05.2020 р. і дзвінків на «урядову гарячу лінію») позивач отримав відповідь заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій зазначено, що 24.07.2013 р. державним виконавцем вказаного відділу винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» і рішення суду виконано в повному обсязі.

Вважаючи, що державний виконавець завершив виконавче провадження 24.07.2013 р. про поновлення на роботі в Державній митній службі України на посаді начальника Сумської митниці Держмитслужби України (яка за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинила своє існування 19.08.2013 р.) на підставі лише виданого наказу про поновлення на роботі без реального допущення до роботи, після отримання інформації щодо стану виконання судового рішення про поновлення на посаді, позивач звернувся до суду першої інстанції і вважає, що строк звернення до суду ним не пропущений.

Колегія суддів зазначає, що на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 року по справу № 2-а-13083/10/2070 було видано два виконавчі листи, а саме щодо поновлення на посаді та щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вказав позивач у судовому засіданні, примусове виконання по виконавчому листу щодо стягнення середнього заробітку виконане.

Судовим розглядом встановлено, що 11.09.2012 р. до Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник управління правового забезпечення Державної митної служби України з заявою про встановлення способу і порядку виконання судового рішення. В обґрунтування заяви зазначено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 02.08.2011 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-13083/10/2070 про поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці. Оскільки, відповідно до наказу Держмитслужби від 25.02.2010 року № 162 "Про ліквідацію митного органу" Куп`янську митницю з 01.06.2010 року ліквідовано без правонаступництва. Таким чином, на виконання вищезазначеного рішення суду, у разі призначення позивача на посаду керівника іншої митниці, Держмитслужбою будуть порушені вимоги чинного законодавства, а також права осіб, які вже призначені у відповідному порядку керівників інших митниць.

Також, 14.06.2013 року позивачем до Харківського окружного адміністративного суду подано заяву про зміну сторони виконавчого провадження, відповідно до якої просив, замінити сторону виконавчого провадження - Державну митну службу України на міністерство доходів і зборів України, а також надати роз`яснення щодо поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці.

Крім того, до Харківського окружного адміністративного суду представником Міністерства доходів і зборів України надано заяву про заміну боржника правонаступником, а саме здійснити заміну боржника у справі № 2а-13083/10/2070 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Державної митної служби України на її правонаступника - Міністерство доходів і зборів України. В обґрунтування заяви зазначено, що відповідно до Указу Президента України від 24.12.2012 року № 726/2012 "Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" виконання функцій Державної митної служби України що реорганізуються, розпочало Міністерство доходів і зборів України, яке визначено її правонаступником, у зв`язку з чим подальше виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише Міністерством доходів і зборів України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 р. у задоволенні заяви представника Державної митної служби про встановлення способу та порядку виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 року по справі № 2а-13083/10/2070 - відмовлено. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження та надання роз`яснення постанови Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2011 року по справі № 2а-13083/10/2070 щодо поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці відмовлено. У задоволенні заяви представника Міністерства доходів і зборів України щодо зміни боржника його правонаступником відмовлено. Цією ж ухвалою замінено сторону виконавчого провадження Державну митну службу України на Державну фіскальну службу по справі № 2а-13083/10/2070 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Замінюючи сторону виконавчого провадження, суд зазначив, що виконання рішення суду від 12.03.2011 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише Державною фіскальною службою. В цій ухвалі суду також зазначено, що до судового засідання ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Матківська проти України" від 12.03.2009р. зазначено про те, що судовий розгляд і виконавче провадження - це перша та друга стадії загального провадження, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 06.10.2015 року Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою потворного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Також, Європейський Суд з прав людини "<…> визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, заява №3236/03)".

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів зазначає, що в межах цих правовідносин позивачем пропущений строк звернення до суду, який встановлений законом для оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби чи її посадової особи, оскільки позивач, достеменно знаючи про наявність судового рішення про його поновлення на посаді (яке підлягає негайному виконанню), будучи обізнаним про відкриття виконавчого провадження у серпні 2012 р., не скористався правами, які надані йому, як стороні виконавчого провадження, щодо отримання інформації про стан виконання судового рішення про поновлення його на посаді. Посилання апелянта на те, що чинним законодавством не встановлено його обов`язку цікавитися станом виконавчого провадження є безпідставними, оскільки згідно ч. 7 ст. 12 Закону № 606-XIV особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, в тому числі і щодо права ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, заявляти клопотання, тощо.

Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень ч. 5 ст. 122 КАС України, колегія суддів зазначає, що вказаною нормою ст. 122 КАС України (ст. 99 КАС України в редакції, що діяла до 15.12.2017 р.) встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, так і у справах про оскарження рішень державного виконавця, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом десяти днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів рішенням державного виконавця) та метою звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 р. по справі № 9901/141/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судовим розглядом встановлено, що позивач до відповідача з питань примусового виконання судового рішення про поновлення його на посаді в 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках не звертався.

Таким чином, з огляду на встановлені в цій справі фактичні обставини, зокрема непропорційно великий період пропуску установленого процесуальним законом строку звернення до суду та недоведеність обставин, які б безумовно свідчили про об`єктивну неможливість вчасного оскарження постанови державного виконавця від 24.07.2013 р., колегія суддів дійшла до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду, у зв`язку з чим наявні правові підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання неправомірною та скасування постанови від 24.07.2013 р., підстави для їх розгляду відсутні.

Судом першої інстанції не надано оцінки цій обставині, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 122, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року по справі № 520/8827/2020 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи Державна митна служба України, Державна фіскальна служба України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання неправомірною та скасування постанови залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 08.04.2021 року