Справа № 260/2406/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2406/20 пров. № А/857/1412/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року, ухвалене суддею Микуляк П.П. у м. Ужгороді за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 260/2406/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправними дії виконавчого комітету Ужгородської міської ради щодо довготривалого не видання позивачу посвідчення реабілітованої особи;

- стягнути з виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь позивача моральну шкоду в розмірі 75000,00 грн, спричиненої довготривалою невидачею посвідчення реабілітованої особи;

- визнати протиправними дії Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради щодо не встановлення позивачу пільг, передбачених ст.5, 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

- зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради відшкодувати сплачені позивачем комунальні послуги за останні три роки, з урахуванням зниження оплати на 50 відсотків, в сумі 11052,00 грн.;

- стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на користь позивача грошову компенсацію, визначену ст.5 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-ХІІ в сумі 354375,00 грн.;

- стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на користь позивача компенсацію вартості пільгових путівок на санаторно-курортне лікування, визначену ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» в сумі 50000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в лютому 2020 року отримав посвідчення реабілітованої особи, має право на пільги передбачені статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», зокрема 50 відсоткову знижку на комунальні послуги та пільгове одержання путівок на санаторно-курортне лікування. Проте, відповідач, протиправно, не видавав позивачу посвідчення реабілітованої особи протягом тривалого часу, зокрема, позивач вказав, що ще у лютому та грудні 2016 року звертався до відповідача з відповідними заявами, однак відповідач, не зважаючи на те, що позивач визнаний, згідно з рішенням комісії по відновленню прав реабілітованих Коростенської районної ради Житомирської області, реабілітованим, на основі статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», відмовив позивачу у видачі відповідного посвідчення.

При цьому, позивач вважає, що тривала бездіяльність відповідача позбавила позивача права скористатися пільгами, які передбачені статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» 17 квітня 1991 року № 962-XII (далі - Закон № 962-XII).

Крім цього, така поведінка відповідача, заподіяла позивачу моральної шкоди, яку позивач оцінює в 75000 грн.

Позиція відповідача, виконавчого комітету Ужгородської міської ради, зводиться до того, що позивач, звернувшись 12.02.2020 року за видачею посвідчення реабілітованого, отримав відповідне посвідчення у найкоротший термін 24.02.2020 року. Водночас, як зазначає відповідач, на час звернення у 2016 році з аналогічною заявою, норми Закону № 962-XII, не передбачали можливості видачі посвідчення реабілітованим, на підставі статті 3 Закону № 962-XII, осіб. Тому відповідач вважає, що діяв в межах норм чинного законодавства України.

Позиція відповідача, Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, зводиться до того, що позивач вправі скористатися пільгами, які надані статтею 6 Закону № 962-XII лише з моменту отримання посвідчення реабілітованої особи та звернення з заявою про включення до реєстру осіб, які мають право на пільги. Оскільки позивач отримав відповідне посвідчення 24.02.2020 року, а з заявою про отримання пільг визначених статтею 6 Закону № 962-XII звернувся у березні 2020 року, то Департамент вважає, що бездіяльності щодо надання позивачу пільг не допустив.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення адміністративного позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та поверхнево дослідив докази, які є у справі.

Таку позицію позивач обґрунтовує тим, що з початку дії Закону № 962-XII довідки про реабілітацію видавали органи прокуратури, суди, а також інші органи. Позивач статус реабілітованої особи підтверджує довідкою Коростенської районної ради Житомирської області № 1833/Л від 07.10.1994 року. Позивач вважає, що уже з цього моменту мав право на пільги визначені статтею 6 Закону № 962-XII. Водночас, суд першої інстанції не надав цьому факту уваги. Позивач додатково зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», не передбачено будь-якої обов`язкової повторної або додаткової реабілітації осіб, яким видано такі довідки або посвідчення про реабілітацію, а так само обов`язкового отримання такими особами висновків, рішень або інших документів від Національної комісії з реабілітації щодо підтвердження факту реабілітації. Отже, на думку позивача, позивач з 07.10.1994 року визнаний реабілітованою особою, а тому звернувшись у 2016 році до відповідача мав отримати посвідчення реабілітованої особи. При цьому, позивач вказує, що за видачею відповідного посвідчення звертався до уповноважених державних органів і до 2016 року, однак листування не зберіг.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 є членом сім`ї реабілітованого, а саме сином ОСОБА_2 .

Позивача разом з його сім`єю було примусово переселено з с. Ришавка, Коростенського району Житомирської області в с. Глушковку, Куп`янського району Харківської області.

07.10.1994 року виконавчий комітет Коростенської районної ради народних депутатів Житомирської області видав позивачу довідку про реабілітацію № 1833/Л, відповідно до якої, позивач та інші члени його сім`ї, були визнані реабілітованим на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», як такі, що примусово переселені у іншу місцевість з політичних мотивів.

У 2016 році, позивач неодноразово звертався до відповідачів із заявами про видачу посвідчення, як реабілітованій особі.

Листами від 27.02.2016 року та від 22.12.2016 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради повідомив позивача, що він є реабілітованим на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», відтак немає права на видачу посвідчення та пільги визначені статтею 6 цього Закону.

12 лютого 2020 року позивач повторно звернувся до виконавчого комітету Ужгородської міської ради з заявою про видачу посвідчення реабілітованої особи.

24 лютого 2020 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради видав позивачу посвідчення реабілітованої особи.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивача до відповідача у 2016 році Законом № 962-XII не було передбачено можливості видачі посвідчення реабілітованої особи для осіб, які визнані реабілітованими на підставі статті 3 Закону № 962-XII. Після внесення змін до Закону № 962-XII у 2018 році, особи, які визнані реабілітованими на підставі статті 3 Закону № 962-XII, отримали право на пільги передбачені статтею 6 цього Закону, а їх статус засвідчувався посвідченням відповідного зразка. Таке посвідчення відповідач видав позивачу 24.02.2020 року за його заявою від 12.02.2020 року, тобто в межах розумного строку.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк звернення до суду із цим позовом становить шість місяців.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд, зі змісту позовної заяви, встановив, що дії (бездіяльність) відповідачів позивач вважає протиправними з моменту, коли позивач визнаний реабілітованим, на підставі статті 3 Закону № 962-XII, Коростенською районною радою Житомирської області, тобто з 07.10.1994 року. З адміністративним позовом, про визнання протиправними дій відповідачів щодо невидачі посвідчення реабілітованої особи та встановлення, передбачених ст.5, 6 Закону № 962-XII пільг, а також пов`язаними із цими діями компенсації плати за комунальні послуги за останні три роки, з урахуванням зниження оплати на 50 відсотків, в сумі 11052,00 грн.; компенсації, визначеної ст. 5 Закону № 962-XII в сумі 354375,00 грн.; компенсації вартості пільгових путівок на санаторно-курортне лікування за 5 років в сумі 50000,00 грн., позивач звернувся 06.07.2020 року.

З наведеного слідує, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, поважних причин пропуску не навів, а тому адміністративний позов в частині вимог за період з 07.10.1994 року по 05.01.2020 року необхідно залишити без розгляду.

Зважаючи на цей висновок, апеляційний суд розглядає позовні вимоги позивача за період з 06.01.2020 року.

Апеляційний суд встановив те, що 12.02.2020 року позивач звернувся до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою про видачу посвідчення реабілітованої особи. 24.02.2020 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради видав позивачу посвідчення реабілітованої особи відповідного зразка.

Відповідно до статті 6 Закону № 962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Отже, статус реабілітованого, на момент звернення позивача до відповідача (лютий 2020 року) засвідчується посвідченням відповідного зразка, пред`явник якого має право на пільги визначені Законом № 962-XII.

Апеляційний суд не погоджується з доводами позивача про те, що виконавчий комітет Ужгородської міської ради був зобов`язаний видати відповідне посвідчення, а Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради надати пільги передбачені статтею 6 Закону № 962-XII, самостійно, оскільки отримання відповідного посвідчення та пільг, передбачених статтею 6 Закону № 962-XII, обумовлене активною поведінкою позивача, яка полягає у поданні заяви та підтверджуючих документів на отримання посвідчення реабілітованої особи та відповідних пільг.

Отже, подавши 12.02.2020 року заяву, позивач 24.02.2020 року від виконавчого комітету Ужгородської міської ради отримав посвідчення реабілітованої особи встановленого зразка.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що виконавчий комітет Ужгородської міської ради не допустив протиправних дій щодо видачі позивачу посвідчення реабілітованої особи.

Таож, без задоволення необхідно залишити вимогу позивача про стягнення з виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь позивача моральної шкоди в розмірі 75000,00 грн., оскільки, виконавчий комітет Ужгородської міської ради, на думку апеляційного суду, не допустив протиправних дій (бездіяльності) щодо видачі посвідчення реабілітованої особи, що виключає можливість заподіяння позивачу моральної шкоди.

Що стосується вимог позивача до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Закону № 962-XII якщо реабілітована відповідно до цього Закону особа стала особою з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонером, їй надається право, зокрема, на одержання пільгових путівок для санаторно-курортного лікування та відпочинку; зниження оплати жилої площі та комунальних послуг на 50 процентів в межах норм, передбачених чинним законодавством.

06.02.2003 року набрало чинності Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року № 117 (далі Положення № 117), згідно з яким Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр), - автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги, передбачені для педагогічних, медичних, фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин та працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу (далі - пільговики), отримують соціальні стипендії, державну допомогу постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей.

Згідно з п. 5 Положення № 117 для включення до Реєстру інформації про пільговика він подає уповноваженому органу копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім`ї на пільги (з пред`явленням оригіналів цих документів), копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, пред`являє паспорт та надає інформацію про характеристику житла та послуги, щодо отримання яких він має пільги та реально ними користується.

Апеляційний суд встановив те, що у березні 2020 року, відповідно до Положення № 117, позивач подав заяву з проханням зареєструвати його в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги. З березня 2020 року позивач перебуває у згаданому вище реєстрі та отримує знижку 50 процентів на оплату житлово-комунальних послуг.

Отже, Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, на думку апеляційного суду, не має обов`язку відшкодувати сплачені позивачем комунальні послуги за останні три роки, з урахуванням зниження оплати на 50 процентів, в сумі 11052,00 грн.

У Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради відсутній також обов`язок компенсувати позивачу вартість пільгових путівок на санаторно-курортне лікування в сумі 50000,00 грн., оскільки позивач не надав доказів про те, що він скористався таким правом (пільгою), проте вартість путівки не була компенсована.

Що стосується вимог позивача про стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на користь позивача грошової компенсації, встановленої ст. 5 Закону № 962-XII в сумі 354375,00 грн., то апеляційний суд зазначає таке.

Згадана компенсація передбачена статтею 5 Закону № 962-XII, згідно з якою для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до цього Закону, встановлена грошова компенсація у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п`яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово. Виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим.

Виходячи зі змісту правових норм цієї статті, апеляційний суд встановив, що грошова компенсація у розмірі 75 мінімальних заробітних плат виплачується особам, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до цього Закону. Натомість позивач не відноситься до кола таких осіб, оскільки є реабілітованим за інших обставин.

Отже, норма статті 5 Закону № 962-XII не поширює свою дію на позивача, тому у задоволенні вимоги позивача про стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на користь позивача грошової компенсації, визначеної ст. 5 Закону № 962-XII в сумі 354375,00 грн., необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що мають значення для справи, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов за період з 07.10.1994 року по 05.01.2020 року залишити без розгляду, у задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року у справі № 260/2406/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 07.10.1994 року по 05.01.2020 року залишити без розгляду.

У задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог за період з 06.01.2020 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 06.04.2021 року