Справа № 480/8016/20
Суддя: А.Б. Діска
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2021 року Справа № 480/8016/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Діски А.Б., розглянувши у спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8016/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Сумської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Господарський суд Сумської області, в якому просить:
1. Визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги.
2. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити вихідну неоподатковану допомогу судді у зв`язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 258580,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що при звільненні у відставку з посади судді позивач була позбавлена права на вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою. Вихідну допомогу після звільнення позивач не отримала, оскільки статтю 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 виключено прийнятим Верховною Радою України Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166-VII від 27.03.2014 (далі - Закон № 1166-VII. Рішенням Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України №1166-VII від 27.03.2014 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" визнано таким, що не відповідає Конституції України. Таким чином, позивач вважає, що зазначеним Рішенням Конституційного Суду України поновлено право на отримання вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Ухвалою суду від 07.12.2020 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
До суду від представника Державної судової адміністрації України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволеннні позову відмовити та зазначає, що під час звільнення з посади судді позивачу не було нараховано та виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді, оскільки на день звільнення позивача з посади судді Господарського суду Сумської області у зв`язку із поданням заяви про відставку (08.09.2016) у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VІ) була відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення.
Прийняття рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не є підставою для нарахування та виплатити позивачу вихідної допомоги, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Також відповідач зазначає, що позивач була суддею Господарського суду Сумської області та перебувала із зазначеним судом у трудових відносинах, саме зазначений суд нараховує та виплачує позивачу суддівську винагороду. Позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій ДСА України щодо обмеження нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди не можуть бути задоволені, оскільки вказані дії не належать до повноважень ДСА України, визначених статтею 152 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (а.с. 26-28).
12.01.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити та зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у справі №4819/49/19 18.11.2020 постановила, що аналіз норм розділу XII Конституції України ("Конституційний Суд України") та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VІІІ "Про Конституційний Суд України" дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення. Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. У даному випадку правовідносини щодо невиплати правомірно очікуваної виплати вихідної допомоги продовжують існувати по даний час. (а.с. 36)
17.03.2021 від Господарського суду Сумської області надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначається, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 набрав чинності 30.09.2016. Станом на дату звільнення розрахунок здійснювався відповідно до норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, який, у чинній на той час редакції, не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.
Отже, здійснюючи розрахунок з ОСОБА_1 господарський суд Сумської області діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законодавством, чинним на дату звільнення (а.с. 50).
Перевіривши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
На звернення пзивача від 22.04.2020, Господарський суд Сумської області листом від 22.05.2020 №02-55/18/2732/20 (а.с. 5) повідомив про відсутність підстав та можливості виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Вважаючи порушеним своє право на отримання вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Пунктом 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014, у Законі № 2453-VI статтю 136 виключено.
Статтею 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VIII), який набув чинності з 30.09.2016, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
Отже, судді, щодо яких в період з 01.04.2014 по 30.09.2016 було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги при звільненні.
Варто зазначити, що датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про її звільнення з посади, в даному випадку - 08.09.2016. Тому, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які були чинними на момент виходу судді у відставку.
Оскільки на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (09 вересня 2016 року) статтю 136 Закону № 2453-VI було виключено, то у позивача було відсутнє право на отримання вихідної допомоги.
15.04.2020 Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р (ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII.
Суд зазначає, що статтею 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України" встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі №3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
Пунктом другим резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р (ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018 визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.
Суд зазначає, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому не наділений повноваженнями не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.
Отже, суд доходить висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2- р/(ІІ)/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку, так як зазначене Рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до його ухвалення.
Суд звертає увагу й на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.
Механізм захисту права власності передбачений статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952. Положеннями цієї статті закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, ЄСПЛ визначив, що обов`язковою умовою визнання існування у особи легітимних сподівань має бути чинність законодавчої норми, якою передбачаються певні доплати. Особа має легітимні сподівання лише за умови, якщо законодавча норма, якою передбачаються певні виплати, є чинною. Тому, позивач не мала легітимних сподівань отримати вихідну допомогу при виході у відставку, оскільки на час її звільнення виплата вихідної допомоги при виході у відставку не передбачалася.
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною відмови в нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вихідну неоподатковану допомогу судді у зв`язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не є обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Сумської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.Б. Діска