Справа № 200/1161/21-а
Суддя: Буряк І.В.
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А
про залишення позову без розгляду

08 квітня 2021 р. Справа №200/1161/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини польова пошта НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ польова пошта НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності ВЧ польова пошта НОМЕР_1 щодо невиплати підйомної допомоги;

- зобов`язання ВЧ польова пошта НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу у розмірі, який визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, з огляду на військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02.03.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, визначених в описовій частині ухвали.

15 березня 2021 року позивачем, на виконання вимог вказаної вище ухвали суду, подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, відповідно тексту якої зазначено таке.

За час проходження військової служби жодною посадовою особою ВЧ польова пошта НОМЕР_1 (В/Ч НОМЕР_2 ) про право позивача на підйомну допомогу повідомлено не було і жодних документів з приводу її отримання не надавалось.

Як тільки позивачу стало відомо про його право на відповідну допомогу (10.12.2020), позивач, 18.12.2020, звернувся із заявою до командиру ВЧ польова пошта НОМЕР_1 (В/Ч НОМЕР_2 ) із проханням нарахувати та виплатити підйомну допомогу, але станом на теперішній час відповіді на його адресу не надходило.

Крім того, позивач звертає увагу суду, що за змістом Інструкції від 22.10.2001 № 370 право позивача на отримання таких виплат не обмежується будь-яким строком та посилається при цьому на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 № 620/4218/18.

Зазначає, що підйомна допомога є складовою грошового забезпечення військовослужбовця.

Згідно вимог ч. 14 ст. 171 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, з дня отримання інформації про усунення недоліків.

З 09.03.2021 по 07.04.2021 суддя Буряк І.В. перебувала у відпустці, отже матеріали подані позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, судом розглянуті у перший робочий день, тобто 08.04.2021.

Судом встановлені такі фактичні обставини у спірних правовідносинах.

ОСОБА_1 з 14.06.2016 по 31.03.2017 проходив військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , про що, зокрема, свідчать витяги з наказів командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14.06.2016 № 176 та від 31.03.2017 № 91.

Згідно наказу від 31.03.2017 № 91 переведений до ВЧ польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ).

Відповідно витягу з наказу командира ВЧ польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.06.2017 № 161 сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення, звільненого за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здав справи та посаду 19.06.2017, 19.06.2017 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

18 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому підйомної допомоги, яка передбачена п. 1 «Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних сил України підйомної допомоги», затвердженої наказом Міністра оборони від 22.10.2001 № 370 та ґарантована ст. ст. 9 та 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Станом на 02.02.2021 позивач відповіді на вказане звернення не отримав.

Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку із не виплатою позивачу, який перебував на військовій службі за контрактом, відповідачем підйомної допомоги у зв`язку зі зміною місця проходження військової служби.

Правова позиція суду обґрунтована таким.

Відповідно до п.17 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Правовідносини, які виникають під час проходження військослужбовцем військової служби відносяться до поняття публічна служба.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 22.04.2020 справа № 811/1664/18 та від 30.07.2020 справа № 817/1540/17.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Частиною 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд вважає за необхідне вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 06.03.2019 (справа №805/1985/18-а), від 04.09.2019 (справа №826/14779/15).

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позивач посилається на такі обставини:

- позивач не був обізнаний із правом на отримання підйомної допомоги, про відповідне право йому стало відомо із телефонної розмови, що мала місце 10.12.2020;

- спеціальне законодавство (Інструкція від 22.10.2001 № 370) не обмежує право позивача на отримання відповідних виплат;

- відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей до складу грошового забезпечення входять одноразові додаткові види грошового забезпечення, отже строки звернення не застосовуються.

Зі свого боку суд зазначає таке.

Щодо належності підйомної допомоги до складу грошового забезпечення військовослужбовця.

Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу Законів про Працю України (далі КЗПП України) передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗПП України надано, зокрема, у Рішенні Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013.

Вказане кореспондує із нормативним приписом ч. 3 ст. 122 КАС України, де встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Проте, Верховним Судом у постановах від 28.11.2019 у справі № 802/1470/16-а, від 04.03.2020 у справі № 802/1854/17-а, від 05.03.2020 у справі № 802/689/16-а, від 18.03.2020 у справі № 810/3476/16 вказано, що з аналізу вимог ст.ст. 9, 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вбачається, що підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги, яка виплачується за певних умов при переїзді військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18, то предметом позову у цій справі було зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити особі грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Тому висновки щодо незастосовності строків звернення постановлені саме щодо відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, проте за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), а такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

У зв`язку із викладеним, суд вважає нерелевантними та не застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18 щодо строків звернення до суду у даній справі.

Підсумовуючи викладене, твердження позивача про належність підйомної допомоги до складу грошового забезпечення військовослужбовця, як підстава не застосування строків звернення до суду, є помилковим.

Щодо неврегульованості питання строків звернення до суду за змістом Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони від 22.10.2001 № 370 (далі Інструкція № 370).

Суд погоджується із твердженням позивача, що Інструкцією 370 не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку із невиплатою підйомної допомоги.

Водночас, вже згадувана ч. 3 ст. 122 КАС України зазначає, що за відсутності спеціального регулювання застосовуються відповідні положення КАС України.

У даному випадку це ч. 5 ст. 122 КАС України, а саме: для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічні вимоги, щодо строку звернення до суду були закріплені КАС України у його редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (стаття 99 КАС України).

Оскільки вище суд обґрунтував відсутність підстав вважати підйомну допомогу складовою грошового забезпечення військовослужбовця та належність спірних правовідносин до правовідносин, що виникають у зв`язку із проходженням/звільненням з військової служби, тобто правовідносин публічної служби, то очевидним є висновок, що строк звернення до суду у даній категорії справ складає 1 місяць з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права.

Крім того, відсутні правові підстави для застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Даний висновок суд обґрунтовує правовою позицією (суд вважає таку релевантної до спірних правовідносин) висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 справа № 815/2681/17 та від 22.01.2020 справа № 620/1982/19, де Верховний Суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Щодо визначення дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод та законних інтересів. Отже законодавець передбачив, що в разі, якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

У свою чергу поняття «особа повинна» потрібно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені, про що вказано у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 справа № 340/1019/19, від 18.02.2021 справа № 640/25034/19.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) передбачено, зокрема, таке.

Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Звідси, суд вважає, що присічним строком, коли особа повинна була дізнатись про порушення її права на виплату підйомної допомоги, є день виключення зі списків особового складу військової частини.

Позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини 19.06.2017, із відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 02.02.2021, тобто зі спливом більше 3 років, що значно перевищує строк установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Крім того, суд звертає увагу на відсутність підстав для застосування щодо спірних правовідносин положень Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 № 45, п. 13 якого передбачено, що виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання.

Так, вирішуючи це питання, обов`язково необхідно враховувати зміст конституційного принципу незворотності дії закону у часі та негайної дії норми процесуального права, а рішення Конституційного Суду України.

Зокрема, позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи та не є застосовним у даному випадку.

Щодо необізнаності позивача із правом на отримання підйомної допомоги.

Судом ураховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена, крім іншого, у постановах від 26.03.2020 справа № 805/2688/18-а, від 21.05.2020 справа № 826/4444/17, згідно якої необізнаність позивача з нормами законодавства не може свідчити про поважність причин пропуску такого строку, оскільки вказана обставина не є незалежною від його волі та не пов`язана з дійсними істотними перешкодами та труднощами. За виявлення належної активності та небайдужості, існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження у встановлений законом строк.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Висновки суду

Стаття 123 КАС України.

3. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, оскільки позивачем не наводиться та зі змісту матеріалів справи не вбачається будь-яких причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали своєчасно звернутись до суду із даним позовом, що позбавляє суд можливості застосувати приписи КАС України у цілях визнання причин пропуску строку звернення поважними, суд залишає позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись приписами ст.ст. 5-11, 12, ч. 5 ст. 122, 123, 240, 241-243, 248, 256, 293-295 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. ст. 293-295 КАС України, з урахуванням положень пп. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку, передбаченому ст. 256 КАС України.

Суддя І.В. Буряк