Справа № 640/8372/21
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

31 березня 2021 року м. Київ № 640/8372/21

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шрамко Ю.Т., ознайомившись із позовною заявою та доданими матеріалами ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Київ-Ресурс", третя особа - Державна екологічна інспекція Столичного округу, про застосування заходів реагування,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Приватного підприємства "Київ-Ресурс" (далі - відповідач, ПП "Київ-Ресурс"), третя особа - Державна екологічна інспекція Столичного округу (також далі - третя особа), про застосування заходів реагування до ПП "Київ-Ресурс", а саме: тимчасово зупинити виробництво (виготовлення будівельного бетону, цементної продукції та гашеного вапна) на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Пирогівський шлях, 34 до моменту повного виконання припису Державної екологічної інспекції Столичного округу від 19.11.2020 на підставі акту, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) № 02-360 від 12.11.2020 шляхом оформлення права землекористування земельною ділянкою, отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами з урахуванням всіх змін параметрів викидів та всіх джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферу, виконання умов дозволу № -10139 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, виданого 29.12.2014, а саме: подати документи для взяття на державний облік об`єкта, який справляє або може справити шкідливий вплив па здоров`я людей та стан атмосферного повітря, складати та подавати статистичну звітність за формою № 2-ТП (повітря), здійснення контролю за дотриманням затверджених нормативів гранично-допустимих викидів забруднюючих речовин на джерелі № 36, приведення у відповідність до встановлених у дозволі нормативів гранично допустимих викидів забруднюючих речовин, дотримання умов висновку з оцінки впливу на довкілля від 01.08.2019 № 077-3792.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що основними видами діяльності ПП "Київ-Ресурс" є виробництво цементу, будівельного бетону і гашеного вапна. Виробнича діяльність здійснюється відповідачем на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Пирогівський шлях, 34, однак на даний час, відповідачем у відповідності до вимог Земельного кодексу України право на земельну ділянку не оформлено.

Також, позивач зазначає, що відповідач не отримав дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами з урахуванням всіх змін параметрів та всіх джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферу, як того вимагає припис Державної екологічної інспекції Столичного округу від 19.11.2020р.

При цьому, відносно юрисдикції суду щодо розгляду даного позову, позивач посилається на положення п. 3 ст. 9 Конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (далі - Орхуська конвенція) та постанову ВП ВС від 11.12.2018 у справі №910/8122/17.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справ суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, окрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

При цьому, п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Вжитий вище термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

За практикою Європейського суду з прав людини словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з "…" питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів "…". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, за змістом вказаних положень правових актів справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, особою, якій делеговано відповідні повноваження у сфері управління, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

У даному випадку, позивач просить зупинити господарську діяльність приватного підприємства. У той же час, позивач не є суб`єктом владних повноважень, не здійснює публічно-владних управлінських функцій у заявлених відносинах та відсутні підстави для висновку про делегування позивачу здійснення публічно-владних управлінських функцій у заявлених відносинах.

За відсутності законодавчо встановленого делегування фізичній особі повноважень та контрольних функцій державних органів, фізичні особи не можуть перебирати на себе функції суб`єктів владних повноважень, у т.ч. в частині реалізації функцій щодо звернення до суду на реалізацію визначеної законом компетенції. Наведене випливає з положень статті 6 Конституції України, відповідно до якої державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Щодо посилання позивача на положення Орхуської конвенції, слід зазначити наступне.

Відповідно до цієї Конвенції кожна зі Сторін гарантує, зокрема, право на участь громадськості в процесі прийняття рішень і на доступ до правосуддя з питань, що стосуються навколишнього середовища, відповідно до положень цієї Конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції, на яку посилається позивач, крім процедур перегляду, передбачених вище пунктами 1 і 2, і без їх порушення, кожна зі Сторін забезпечує представникам громадськості, коли вони відповідають передбаченим законодавством критеріям, якщо такі є, доступ до адміністративних або судових процедур для оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.

Таким чином, наведені норми Конвенції у своїй сукупності надають Сторонам Конвенції право самостійно визначати на національному (законодавчому) рівні випадки та критерії за яких представники громадськості набувають певних повноважень та прав, у т.ч. щодо наділення їх функціями природоохоронних органів (організацій), зокрема в частині права вимагати заборони діяльності.

Однак, у даному конкретному випадку відсутні підстави для висновку, що чинним законодавством України окремий суб`єкт (позивач) у відносинах з приватним суб`єктом наділений функціями органу державної влади у сфері застосування природоохоронного законодавства щодо заборони підприємницької діяльності або ж йому делеговані повноваження такого державного органу, що вказує на те, що вказане положення Конвенції не застосовно до даного випадку.

Більш того, за критеріями та правилами ч. 3 ст. 9 Конвенції, на яку посилається позивач, які передбачають можливість оскарження дій або бездіяльності приватних осіб, позивач не оскаржує таких дій у відносинах з приватною особою, яка заявлена відповідачем, що могла б за певних умов та підстав зумовлювати виникнення значення "юридичний спір", на який поширюється юрисдикція судів (ч. 3 ст. 124 Конституції України) та зумовлювати його вирішення, що у сукупності також вказує на те, що положення ч. 3 ст. 9 Конвенції не поширюються на даний випадок.

В рамках правил ч. 3 ст. 9 Конвенції позивачем такий спір навіть і не заявлений (про оскарження дій, бездіяльності).

По суті заявлена вимога про заборону діяльності, тобто вжиття обмежувальних заходів, щодо реалізації яких позивач не наділений визначеною законами України компетенцію (щодо права на звернення до суду замість державних органів), що узгоджується з визначеною Конвенцію свободою формування державами-учасницями на національному (законодавчому) рівні правил і процедур реалізації положень ч. 3 ст. 9 Конвенції.

За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, суд прийшов до висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).

Разом з тим, поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 травня 2018 року П/9901/122/18, від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17 та від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Київ-Ресурс", третя особа - Державна екологічна інспекція Столичного округу, про застосування заходів реагування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170, 171, 241-243, 248, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовною заявою до Приватного підприємства "Київ-Ресурс", третя особа - Державна екологічна інспекція Столичного округу, про застосування заходів реагування .

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржено.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко