Справа № 360/26/21
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/26/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Свергун І.О.,

за участі секретаря судового засідання - Карча В.М.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу від 11.12.2020 № 248-к/тр/а, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Луганського апеляційного суду (далі - відповідач), в якому позивачка просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Луганського апеляційного суду № 248-к/тр/а від 11.12.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи, поновити її на посаді;

2) зобов`язати Луганський апеляційний суд вчинити певні дії, а саме:

- після поновлення на посаді ОСОБА_1 оформити належним чином та спрямувати до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях усі необхідні матеріали, передбачені чинним законодавством, для оформлення допуску до державної таємниці ОСОБА_1 у строк, передбачений законодавством;

- після отримання повідомлення з органу СБУ про надання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці наказом голови Луганського апеляційного суду (або заступника, на якого покладені обов`язки забезпечення режиму секретності) надати доступ ОСОБА_1 до державної таємниці Луганського апеляційного суду та допустити до виконання своїх службових обов`язків;

3) стягнути з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

4) стягнути з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 компенсацію на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням відповідача, у розмірі 200000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.01.2019 наказом № 2-ос1/а т.в.о. керівника апарату Луганського апеляційного суду позивачку було призначено на посаду начальника відділу режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 09.01.2019 в порядку переведення з Апеляційного суду Луганської області та збережено шостий ранг державного службовця. Стаж державної служби складає понад 20 років.

25.06.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 95-к/тр/а позивачку вдруге незаконно звільнено з посади, у зв`язку з чим вона звернулася до Луганського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі № 360/2775/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ від 25.06.2020 року № 95-к/тр/а «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду.

09.12.2020 позивачка звернулась до Луганського апеляційного суду з заявою про поновлення її на посаді та допущення до виконання своїх посадових обов`язків начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду.

10.12.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 246-к/тр/а позивачку поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 26.06.2020.

10.12.2020 листом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 5/2533/2020, керуючись п. 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою КМУ від 18.12.2013 № 939, позивачці було запропоновано іншу, ніж вона займала посаду, а саме: провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності судових палат з розгляду кримінальних та цивільних справ.

11.12.2020 позивачка письмово повідомила керівника апарату Луганського апеляційного суду про те, що законних підстав для пропонування та переведення її на іншу посаду, як того вимагає п. 87 Порядку № 939, не існує, тому від запропонованої пропозиції вона відмовилась.

11.12.2020 листом в.о. голови Луганського апеляційного суду № 2/2541/2020 позивачку повідомлено, що розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 10.03.2020 їй, як начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, скасовано допуск до державної таємниці у зв`язку з припиненням діяльності, пов`язаною з державною таємницею.

11.12.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 248-к/тр/а позивачку звільнено з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи, на підставі ст. 26 Закону України «Про державну таємницю», п. 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених постановою КМУ від 18.12.2013 № 939, п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Позивачка не погоджується ані зі встановленими фактами, ані з мотивами та підставами її звільнення, та вважає, що наказ № 248-к/тр/а від 11.12.2020 про її звільнення є незаконним та таким, що порушує її права та свободи, а отже підлягає скасуванню, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 11.01.2021 позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

20.01.2021 позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 28.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

15.02.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 58-63), в обґрунтування якого відповідач послався на таке.

10.12.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 246-к/тр/а ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 26.06.2020.

Листом СБУ № 78/3/26/2634дск від 17.03.2020 повідомлено Луганський апеляційний суд про скасування допуску до державної таємниці за формою 2 ОСОБА_1 , начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 10.03.2020 у зв`язку із припиненням діяльності, у зв`язку з якою надано допуск до державної таємниці.

11.12.2020 позивача повідомлено під підпис, що розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях від 10.03.2020 ОСОБА_1 , як начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, скасовано допуск до державної таємниці у зв`язку із припиненням діяльності, у зв`язку з якою надано допуск до державної таємниці.

Листом керівника апарату Луганського апеляційного суду від 10.12.2020 за № 5/2533/2020 на підставі п. 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою КМУ від 18.12.2013 № 939, позивачці ОСОБА_1 було запропоновано іншу посаду в апараті суду, а саме переведення на посаду провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності судових палат з розгляду кримінальних та цивільних справ, яка відноситься до категорії В, під категорії В2. Ознайомлено з умовами оплати праці та вимогами.

11.12.2020 позивачем письмово повідомлено керівника апарату Луганського апеляційного суду про те, що законних підстав для пропонування та переведення її на іншу посаду, як того вимагає п. 87 Порядку № 939, не існує, тому від запропонованої пропозиції позивач відмовилась.

Наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 248-к/тр/а від 11.12.2020 позивача ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи на підставі ст. 26 Закону України «Про державну таємницю», п. 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених постановою КМУ від 18.12.2013 № 939, п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Вищезазначений наказ мотивований тим, що ОСОБА_1 10.12.2020 поновили на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду. Розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях від 10.03.2020 № 62д/ДСК начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду ОСОБА_1 скасовано допуск до державної таємниці. Від запропонованої посади, яка не пов`язана з державною таємницею, провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності судових палат з розгляду кримінальних та цивільних справ ОСОБА_1 відмовилась. А тому позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, оскільки виконання покладених на неї обов`язків потребує доступу до державної таємниці.

На підставі викладеного Луганським апеляційним судом винесено наказ про звільнення позивача в рамках правового поля та норм діючого законодавства про працю.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Луганського апеляційного суду вчинити певні дії, то відповідач вважає, що це є прямим втручанням в діяльність суду і особисто в організаційно-розпорядчі повноваження голови Луганського апеляційного суду. Крім того, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Щодо стягнення моральної шкоди відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням їй шкоди. А сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

15.02.2021 від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив (арк. спр. 152-164), в якій позивачка наполягає на задоволенні позову.

Ухвалою суду від 15.02.2021 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 15.02.2021 витребувано докази по справі.

01.03.2021 від відповідача до суду надійшло повторне клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.03.2021 клопотання про зупинення провадження у справі повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 31.03.2021 заяву позивачки про уточнення позовних вимог залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 16.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглядати справу без його участі.

Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій, з 08.08.1998 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, з 05.11.2015 по 07.04.2016 - в Національній поліції, з 08.04.2016 позивачку призначено на посаду головного спеціаліста відділу діловодства та обліку звернень громадян Апеляційного суду Луганської області, та прийнято присягу державного службовця, 24.10.2016 - переведена на посаду головного спеціаліста з режимно-секретної роботи, 02.10.2017 - переведена на посаду начальника відділу з режимно-секретної роботи, 08.01.2019 - відповідно до статті 41 Закону України «Про державну службу» та пункту 5 статті 36 КЗпП України звільнена за власним бажанням із займаної посади за переведенням для подальшої роботи в Луганському апеляційному суді; 09.01.2019 - призначена на посаду начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду в порядку переведення з Апеляційного суду Луганської області; 04.09.2019 - звільнена з займаної посади за перевищення службових повноважень відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»; 01.06.2020 - поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи з 04.09.2020; 25.06.2020 - звільнена з займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, оскільки виконання покладених на неї обов`язків потребує доступу до державної таємниці, що підтверджується матеріалами особової справи державного службовця № 77 ОСОБА_1 (арк. спр. 67-140).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ № 96-ос/а від 04.09.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04 вересня 2019 року. Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2019 по 29.05.2020 в сумі 161366,16 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено (арк. спр. 114).

29.05.2020 позивачка звернулась до Луганського апеляційного суду з заявою про поновлення на посаді та допущення до виконання своїх посадових обов`язків начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04.09.2019 (арк. спр. 113).

01.06.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О. № 69-к/т позивача поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04.09.2019 (арк. спр. 112).

25.06.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О. № 95-к/тр/а позивача звільнено з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи, 25 червня 2020 року за п.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, оскільки виконання покладених на неї обов`язків потребує доступу до державної таємниці (арк. спр. 121).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 360/2775/20 позов ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Луганського апеляційного суду від 25 червня 2020 року №95-к/тр/а «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 26 червня 2020 року. Стягнути з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2020 року по 09 грудня 2020 року у загальному розмірі 101730,84 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів, а також моральну шкоду в сумі 10000 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (арк. спр. 14-22).

Згідно з наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду від 10.12.2020 № 246-к/тр/а ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи з 26.06.2020 (арк. спр. 135).

10.12.2020 позивачку ознайомлено з Правилами поведінки працівника суду та попереджено про спеціальні обмеження, встановлені Законами України «Про державну службу» та «Про запобігання корупції», щодо прийняття на державну службу та проходження державної служби (арк. спр. 138-140).

10.12.2020 позивачці запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності судових палат з розгляду кримінальних та цивільних справ, яка відповідно до Закону України «Про державну службу» відноситься до категорії В, підкатегорії В2 (арк. спр. 143).

11.12.2020 позивачка повідомила відповідача, що законних підстав для пропонування та переведення її на іншу посаду не існує, тому від запропонованої посади вона відмовляється (арк. спр. 142).

Наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 248-к/тр/а від 11.12.2020 позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи 11.12.2020 на підставі ст. 26 Закону України «Про державну таємницю», п. 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених постановою КМУ від 18.12.2013 № 939, п. 2 ст. 40 КЗпП України (арк. спр. 141).

Вищезазначений наказ мотивований тим, що ОСОБА_1 10.12.2020 поновили на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду. Розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях від 10.03.2020 № 62д/ДСК начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду ОСОБА_1 скасовано допуск до державної таємниці. Від запропонованої посади, яка не пов`язана з державною таємницею, провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності судових палат з розгляду кримінальних та цивільних справ ОСОБА_1 відмовилась.

Позивачка не погодилася зі вказаним наказом про звільнення, що стало підставою для звернення до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини, є Закон України «Про державну таємницю» від 21.01.1994 № 3855-ХІІ (далі - Закон № 3855) та Порядок організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939 (далі - Порядок № 939).

Відповідно до статті 2 Закону № 3855 відносини у сфері охорони державної таємниці регулюються Конституцією України, законами України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», цим Законом, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та іншими нормативно-правовими актами.

Дія Закону № 3855 поширюється на органи законодавчої, виконавчої та судової влади, органи прокуратури України, інші державні органи (частина 1 статті 3).

Стаття 18 Закону № 3855 передбачає, що з метою охорони державної таємниці впроваджуються в тому числі особливості здійснення державними органами їх функцій щодо державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, діяльність яких пов`язана з державною таємницею; режим секретності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що провадять діяльність, пов`язану з державною таємницею; спеціальний порядок допуску та доступу громадян до державної таємниці; технічний та криптографічний захисти секретної інформації.

Частиною 6 статті 5 Закону № 3855 передбачено, що забезпечення охорони державної таємниці відповідно до вимог режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, діяльність яких пов`язана з державною таємницею, покладається на керівників зазначених органів, підприємств, установ і організацій.

Частина 1 статті 21 Закону № 3855 передбачає, що в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, що провадять діяльність, пов`язану з державною таємницею, з метою розроблення та здійснення заходів щодо забезпечення режиму секретності, постійного контролю за їх додержанням створюються на правах окремих структурних підрозділів режимно-секретні органи (далі - РСО), які підпорядковуються безпосередньо керівнику державного органу, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 22 Закону № 3855 допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Для розгляду питання про надання громадянам допуску до державної таємниці державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, де працюють, проходять службу або навчаються громадяни, оформляються документи, які надсилаються до органів Служби безпеки України. Перелік та форми таких документів, а також порядок їх надання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог частин 1 та 5 статті 37 Закону № 3855 керівники державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій зобов`язані здійснювати постійний контроль за забезпеченням охорони державної таємниці. Служба безпеки України має право контролювати стан охорони державної таємниці в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, а також у зв`язку з виконанням цих повноважень одержувати безоплатно від них інформацію з питань забезпечення охорони державної таємниці. Висновки Служби безпеки України, викладені в актах офіційних перевірок за результатами контролю стану охорони державної таємниці, є обов`язковими для виконання посадовими особами підприємств, установ та організацій незалежно від їх форм власності.

Відповідно до пункту 49 Порядку № 939 громадянин, якого призначено на посаду, включену до зазначеної номенклатури, у місячний строк з дня видання наказу про його призначення подає РСО підприємства, установи, організації документи, передбачені п. 54 цього Порядку.

РСО підприємства, установи, організації протягом 40 днів з дня призначення громадянина на посаду, яку включено до номенклатури посад подає до органу СБУ документи, передбачені пунктом 56 цього Порядку, для розгляду питання про надання громадянинові допуску до державної таємниці та проведення його перевірки у зв`язку з таким допуском.

Згідно з пунктом 55 Порядку № 939 з громадянином, якому необхідно оформити допуск до державної таємниці, проводиться співбесіда з метою попереднього з`ясування відсутності чи наявності обставин, передбачених статтею 23 Закону України «Про державну таємницю».

Відповідно до пункту 56 Порядку № 939 для розгляду питання про надання громадянину допуску до державної таємниці та проведення його перевірки у зв`язку з таким допуском РСО підприємства, установи, організації подає до органу СБУ підписаний керівником підприємства, установи, організації вмотивований запит, в якому зазначається необхідність надання громадянину допуску до державної таємниці та викладається інформація, отримана під час співбесіди з громадянином, що може мати значення для прийняття рішення про надання йому допуску до державної таємниці.

Пункт 58 Порядку № 939 передбачає, що за результатами перевірки орган СБУ, який проводив перевірку, приймає рішення щодо надання чи відмови у наданні громадянину допуску до державної таємниці.

Згідно з пунктом 60 Порядку № 939 якщо за результатами перевірки органом СБУ прийнято рішення щодо відмови в наданні громадянину допуску до державної таємниці, до підприємства, установи, організації, що звернулися з приводу надання громадянину допуску до державної таємниці, надсилається письмове повідомлення із зазначенням причин і підстав для відмови в наданні такого допуску та посиланням на відповідні положення статті 23 Закону України «Про державну таємницю».

Пунктом 61 Порядку № 939 визначено: після отримання письмового повідомлення органу СБУ про відмову в наданні громадянину допуску до державної таємниці керівник підприємства, установи, організації відмовляє такому громадину у доступі до секретної інформації.

Відповідно до пункту 63 Порядку № 939 право надання керівником підприємства, установи, організації доступу громадянину до державної таємниці настає з моменту отримання таким підприємством, установою, організацією від органу СБУ повідомлення про надання допуску до державної таємниці та облікової картки.

Громадянина, якому відмовлено у наданні допуску до державної таємниці або скасовано такий допуск, якщо виконання ним трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено (пункт 87 Порядку № 939).

З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О. від 10.12.2020 № 246-к/тр/а позивача поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 26.06.2020.

11.12.2020 позивачка звернулася до керівника апарату Луганського апеляційного суду з повідомленням, в якому, зокрема, зазначила про необхідність керівництву Луганського апеляційного суду виконати усі дії, передбачені чинним законодавством у сфері охорони державної таємниці, для належного оформлення їй допуску та доступу до державної таємниці та фактичного допущення її до виконання своїх службових обов`язків згідно її посадової інструкції (арк. спр. 142).

У повідомленні в.о. голови Луганського апеляційного суду № 5/2541/2020 від 11.12.2020 зазначено, що розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях від 10.03.2020 позивачці, як начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, скасовано допуск до державної таємниці у зв`язку з припиненням громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому надано допуск до державної таємниці (арк. спр. 29).

Проте, суд наголошує, що після скасування допуску до державної таємниці 10.03.2020 та звільнення позивачки останню було поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, а суд у своєму рішенні зазначив про протиправність звільнення позивачки.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3855 встановлено, що допуск до державної таємниці не надається у разі:

1) відсутності у громадянина обґрунтованої необхідності в роботі із секретною інформацією;

2) сприяння громадянином діяльності іноземної держави, іноземної організації чи їх представників, а також окремих іноземців чи осіб без громадянства, що завдає шкоди інтересам національної безпеки України, або участі громадянина в діяльності політичних партій та громадських організацій, діяльність яких заборонена у порядку, встановленому законом;

3) відмови громадянина взяти на себе письмове зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена, а також за відсутності його письмової згоди на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з допуском до державної таємниці;

4) наявності у громадянина судимості за тяжкі або особливо тяжкі злочини, не погашеної чи не знятої в установленому порядку;

5) наявності у громадянина психічних розладів, які можуть завдати шкоди охороні державної таємниці, відповідно до переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров`я України і Службою безпеки України.

У відповідності до вимог статті 24 Закону № 3855 перевірка громадян у зв`язку з їх допуском до державної таємниці здійснюється виключно органами Служби безпеки України у строк до одного місяця у порядку, встановленому цим Законом і Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».

У ході перевірки органами Служби безпеки України з`ясовуються наявність чи відсутність обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону. За результатами перевірки органи Служби безпеки України надсилають протягом п`яти робочих днів з дня її закінчення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, що звернулися з приводу надання громадянам допуску до державної таємниці, повідомлення про надання або відмову в наданні такого допуску.

Наявність чи відсутність обставин, передбачених пунктами 1, 3 і 5 частини першої статті 23 цього Закону, з`ясовується державним органом, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією, що оформляє документи на допуск.

Повідомлення органів Служби безпеки України про відмову в наданні громадянам допуску до державної таємниці мають містити посилання на відповідні положення статті 23 цього Закону. Відмова не виключає повторного звернення державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з цього приводу в разі зміни обставин, за яких у наданні допуску до державної таємниці було відмовлено.

Отже, виходячи з приписів наведеної норми, державним органом, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією, що оформляє документи на допуск, з`ясовується лише наявність чи відсутність обставин, передбачених пунктами 1, 3 і 5 частини першої статті 23 Закону № 3855.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано та не наведено будь-яких доказів, які б підтверджували наявність чи відсутність у позивачки обставин, передбачених пунктами 1, 3 і 5 частини першої статті 23 Закону № 3855.

Окрім того, у відповідності до вимог статті 24 Закону № 3855 рішення про відмову в наданні громадянам допуску до державної таємниці приймають органи Служби безпеки України.

Аналізуючи у сукупності зазначені вище матеріали справи та нормативно-правові акти, судом встановлено, що позивачка відповідно до вимог пункту 49 Порядку № 939 письмово звернулася в місячний строк з дня видання наказу про її поновлення на посаді до голови Луганського апеляційного суду. Однак, відповідач у порушення вимог вказаного пункту Порядку протягом 40 днів з дня призначення позивача на посаду, яку включено до номенклатури посад, не здійснив дій щодо подання до органу СБУ документів, передбачених пунктом 56 цього Порядку, для розгляду питання про надання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці та проведення відносно неї перевірки у зв`язку з таким допуском, на підставі якого орган СБУ приймає рішення щодо надання чи відмови у наданні позивачці допуску до державної таємниці.

Згідно з листом 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 19.02.2021 № 78/3/26-2161 протягом грудня 2020 року матеріали та вмотивований запит Луганського апеляційного суду щодо перевірки та надання допуску до державної таємниці відносно ОСОБА_1 на адресу 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях не надходили (арк. спр. 180).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено процедуру та порядок розгляду питання про надання допуску та доступу до державної таємниці стосовно позивачки відповідно до вимог Закону № 3855 та Порядку № 939.

Також суд звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Порядок проведення навчання, перевірки знань, інструктажів з питань охорони праці, проведення стажування, дублювання та допуску до роботи працівників підприємств регламентується Типовим положенням про проведення навчання та перевірки знань працівників з питань охорони праці (НПАОП 0.00-4.12-05), затвердженим наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 26.01.2005 № 15, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2005 р. за № 231/10511 (далі Положення).

Положенням, зокрема, передбачено, що працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи, а також учні, курсанти, слухачі та студенти під час трудового і професійного навчання проходять на підприємстві за рахунок роботодавця інструктажі, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, надання домедичної допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також правил поведінки у разі виникнення аварії (пункт 3.1).

Не допускаються до роботи працівники, у тому числі посадові особи, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з питань охорони праці (пункт 3.16).

Відповідно до листа Луганського апеляційного суду від 26.02.2021 № 5/377/2021 протягом 2020 року рішеннями Луганського окружного адміністративного суду позивача було неодноразово поновлено на попередній посаді, тобто фактичне прийняття на роботу (як нового робітника) не відбувалось, а тому проведення повторних ввідних інструктажів та ознайомлення з правилами є недоцільним (арк. спр. 181-182).

З огляду на встановлені судом обставини суд вважає, що неподання відповідачем після поновлення позивачки на посаді до органу СБУ необхідних документів для розгляду питання про надання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці та проведення відносно неї перевірки у зв`язку з таким допуском, нездійснення дій щодо проведення з позивачкою передбачених чинним законодавством інструктажів свідчать про небажання відповідача поновлювати ОСОБА_1 на посаді.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11), звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Луганський окружний адміністративний суд в контексті спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України у справі № 360/2775/20 застосував ефективний спосіб захисту порушеного права позивача - визнав протиправним та скасував наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади та поновив позивачку на посаді, з якої її було звільнено.

Разом з тим, виконання зазначеного вище рішення суду шляхом винесення відповідачем наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді з одночасним звільненням її з посади носить суто декларативний характер, нівелює саму суть судового рішення, яке мало на меті захистити порушене право позивачки на працю відповідно до статті 43 Конституції України, а також зумовлює подальше звернення позивачки до суду за захистом порушених прав.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Луганського апеляційного суду від 11.12.2020 № 248-к/тр/а та поновлення позивачки на посаді є обґрунтованими й такими, що належать до задоволення.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 241-1 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, днем звільнення вважається останній день роботи.

З вище зазначеного можна дійти висновку, що день звільнення працівника вважається його останнім робочим днем.

Отже, оскільки з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи позивачку звільнено 11.12.2020 згідно з наказом від 11.12.2020 № 248-к/тр/а, який є останнім робочим днем, поновити ОСОБА_1 на начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду необхідно з наступного дня після звільнення - 12.12.2020.

Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду його стягнення, суд виходить з такого.

Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року по справі № 6-2123цс15).

Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Згідно з довідкою Луганського апеляційного суду від 23.02.2021 № 37 заробітна плата позивачки склала: у червні 2019 року - 16557,80 грн (фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 18), у липні 2019 року - 40387,78 грн, у тому числі оплата основної щорічної відпустки - 20051,02 грн, матеріальна допомога - 16723,69 грн (фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 5). Середньоденна заробітна плата складає 876,99 грн (арк. спр. 184).

Вимушений прогул позивачки слід обраховувати з 12.12.2020 по день ухвалення судового рішення - 31.03.2021.

У періоді вимушеного прогулу з 12.12.2020 по 31.03.2021 було 75 робочих днів (у грудні 2020 року - 14 робочих днів, у січні 2021 року - 19 робочих днів, у лютому 2021 року - 20 робочих днів, у березні 2021 року - 22 робочих дні).

Кількість робочих днів обраховано з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 1191-р «Про перенесення робочих днів у 2021 році».

Таким чином, середня заробітна плата за весь час вимушеного прогулу за період з 12.12.2020 по 31.03.2021 складає 64897,26 грн (74 робочих дні х 876,99 грн (середньоденна заробітна плата)).

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Таким чином, Луганський апеляційний суд як податковий агент відповідно до норм Податкового Кодексу України та як страхувальник відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язаний виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.12.2020 по 31.03.2021 в сумі 64897,26 грн, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконанню. Сума середнього заробітку за один місяць складає 16662,81 грн (19 робочих днів у січні 2021 року х 876,99 грн).

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 200000 грн суд дійшов такого.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

При вирішенні питання про наявність підстав відшкодування моральної шкоди позивачу суд виходить з того, що з боку роботодавця мало місце протиправне порушення трудових прав позивача неправомірним звільненням.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

На думку суду, неодноразове звільнення позивачки в порушенням вимог чинного законодавства відповідачем, який є не лише суб`єктом владних повноважень, але й органом судової влади, небажання відповідача поновлювати позивачку на посаді на виконання рішення суду, формальне здійснення такого поновлення з одночасним звільненням безумовно призвело до моральних страждань позивачки та змусило позивачку докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав.

Виходячи із вимог розумності, справедливості і достатності та враховуючи психоемоційний стан позивача, їх характер та зусилля позивача на відновлення свого порушеного права, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 15000 грн.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками, які викладені в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 813/2869/17.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Луганського апеляційного суду вчинити певні дії, а саме: після поновлення на посаді ОСОБА_1 оформити належним чином та спрямувати до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях усі необхідні матеріали, передбачені чинним законодавством, для оформлення допуску до державної таємниці ОСОБА_1 у строк, передбачений законодавством; після отримання повідомлення з органу СБУ про надання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці наказом голови Луганського апеляційного суду (або заступника, на якого покладені обов`язки забезпечення режиму секретності) надати доступ ОСОБА_1 до державної таємниці Луганського апеляційного суду та допустити до виконання своїх службових обов`язків, суд зазначає таке.

З аналізу положень статей 2, 5 КАС України слідує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. Судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Суд не може розглядати вимоги на майбутнє у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що в подальшому право позивачки щодо оформлення та спрямування до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях необхідні матеріали для оформлення допуску до державної таємниці та доступу до виконання своїх службових обов`язків буде порушено Луганським апеляційним судом, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та вважає їх передчасними.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не довів суду правомірність оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд керується таким.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої цієї статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 3816,00 грн за вимогами майнового та немайнового характеру (арк. спр. 10, 51).

З огляду на часткове задоволення позову суд дійшов висновку про стягнення на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового бору в сумі 2000 грн пропорційно до задоволеної частини вимог.

При цьому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/не задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Луганського апеляційного суду (, місцезнаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, буд. 16) про визнання протиправним та скасування наказу від 11.12.2020 № 248-к/тр/а, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Луганського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року № 248-к/тр/а «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 12 грудня 2020 року.

Стягнути з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2020 року по 31 березня 2021 року в сумі 64897,26 грн (шістдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто сім грн. 26 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн (п`ятнадцять тисяч грн 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в сумі 16662,81 грн (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят дві грн 81 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 квітня 2021 року.

Суддя І.О. Свергун