Справа № 420/12226/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12226/20
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді за участю секретаряКоваля М.П. Юрчак М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року по справі №420/12226/20, прийнятого суддею Андрухів В.В. за правилами спрощеного провадження, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

12 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської митниці Держмитслужби, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.10.2020 року №№ 0, 0.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій вважають вказане рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що внесення декларантом відомостей про ОСОБА_1 в графу 9 митної декларації ІМ40ДЕ №UА205090/2018/014507 не свідчить і не може свідчити про те, що ОСОБА_1 є особою, на яку законодавством покладено обов`язок щодо сплати податків. ОСОБА_1 не декларував автомобіль, і не був уповноваженою на декларування особою, що свідчить про те, що ОСОБА_1 у даному випадку не є платником податків. Тобто особою що незаконно ввезла автомобіль є ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 . В свою чергу, ОСОБА_1 , який придбав у власність незаконно ввезений автомобіль, на момент придбання не знав та не міг знати про незаконність ввезення цього автомобіля.

Апелянт також наголошує на тому, що митну вартість визначалась за резервним методом відповідно до ст. 64 МК України на рівні 81516,75 грн., тобто вартість, яка була зазначена в рахунку від 22.02.2018 - 2000 євро - (66544,29 грн.) при визначенні митної вартості декларантом не використовувалась. Така митна вартість - 81516,75 грн. Волинською митницею ДФС була визнана і митну декларацію ІМ40ДЕ № ПА205090/2018/014507 за заявленою митною вартістю було оформлено. З додатків №1,2 до акту перевірки вбачається, що Одеською митницею Держмитслужби, як базу оподаткування митом фактурну, а не митну вартість автомобіля. Так, для нарахування митних платежів за основу взято розмір фактурної вартості автомобіля, яку отримано з митних органів Литовської Республіки, а саме 4300 євро (143070,22) грн.

На думку апелянта, розмір для нарахування мита 143070,22 митницею визначено не законно, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості в законний спосіб не виносилося і розрахунок митних платежів митницею проведено з порушенням порядку, встановленого законодавством.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.04.2021 року.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що 21 лютого 2018 року ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 27.10.1995 року, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), якою останнього уповноважено придбати (купити) за кордоном в будь-якій країні світу на ім`я довірителя ( ОСОБА_1 ) транспортний засіб, будь-якої моделі, модифікації та року випуску на власний розсуд на умовах та за ціну йому відому, а також уповноважено виконати необхідні дії на підставі попередньої домовленості з повіреним та бути представником в державних та інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, як на території України, так і за її межами, в тому числі за місцем реєстрації представника, при розмитненні раніше придбаного транспортного засобу (в тому числі отримати вищезазначений транспортний засіб в порту та/або митниці, проводити митне оформлення за місцем реєстрації представника, виписку та одержання посвідчення митниці, провести усі необхідні фінансові операції без обмежень їх суми на власний розсуд Представника), підписати договір купівлі-продажу за ціну та на умовах на власний розсуд Представника, провести розрахунок за договором купівлі-продажу і вчиняти усі необхідні дії для постановки раніше придбаного автомобіля на облік у відповідних органах МРЕВ, РЕГ, ТСЦ, сервісних центрах при МВС на ім`я довірителя. Для цього представнику надано право, серед іншого, подавати та одержувати необхідні довідки, заяви, посвідчення митниці та інші документи, подавати від імені довірителя заяви, розписуватися за нього, представляти інтереси довірителя в органах митниці, сплачувати необхідні платежі в банківських установах, вчиняти будь-які інші дії та подавати, підписувати та отримувати будь-які інші документи, які хоч прямо і не вказані у цій довіреності, але випливають із її суті та змісту (а/с 99).

Вказана довіреність видана строком на один рік та була дійсною до двадцять першого лютого 2019 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського мівського нотаріального округу Фадєєвою Н.О., зареєстрована в реєстрі за № 347.

Декларантом ПП "ЛОГІСТИКБРОК" за МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507 здійснено митне оформлення товару « 1.Легковий автомобіль, призначений для перевезення людей, бувший у використанні: марка: RENAULT, модель: MEGANE, календарний рік виготовлення: 2013, модельний рік виготовлення: 2013, призначення: пасажирський, № кузова: VF 1 НОМЕР_3 , тип двигуна: дизельний, об`єм двигуна: 1461 см3, потужність: 81 кВт, тип кузова: легковий універсал, кількість місць включаючи водія: 5, колір: білий, категорія ТЗ за документами виробника: МІ, колісна формула: 4x2. Торговельна марка: "RENAULT". Виробник: "RENAULT", FR.» за кодом згідно УКТЗЕД 8703 31 90 30 (ставка мита 10%). (а/с 95-96).

Відповідно до графи 8 МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507 одержувачем товару є ОСОБА_2 , пасп. НОМЕР_4 від 30.06.2017р., орган, що видав 5610.

Згідно графи 9 МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507 особою, відповідальною за фінансове врегулювання, є ОСОБА_1 , пасп. НОМЕР_1 від 27.10.1995р., виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області. АДРЕСА_2 , Україна.

Фактурна вартість товару - 2 000,00 EUR (або 66544,28 грн. за курсом на день оформлення МД- 33,272144), вага брутто - 1 505 кг, вага нетто - 1 505 кг. Митна вартість визначена за резервним методом становить 81 516,75 грн. (графи 43, 45 Митної декларації).

Відповідно до МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507, контракт відсутній між продавцем та покупцем.

Митними органами Литовської Республіки до органів ДФС України листом від 15.11.2018 №(20.4/15)3В-9117 надано, серед інших документів, копію експортної декларації від 22.02.2018 №18LTKR1000EK044242, копію рахунку (Pazyma-Saskaita) від 22.02.2018 №2457, який стосується товару, ввезеного за МД від 27.02.2018 № UA205090/2018/014507.

Відповідно до наказу Одеської митниці Держмитслужби від 07.09.2020 року № 314 згідно з пунктом 2 частини другої статті 351 Митного кодексу України було призначено документальну невиїзну перевірку дотримання ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_2 ) вимог законодавства України з питань правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів за митною декларацією від 27.02.2018 року № UA205090/2018/014507 (а/с 67).

На підставі даного наказу Одеською митницею Держмитслужби в період з 14.09.2020 по 18.09.2020 року проведено зазначену у наказі № 314 перевірку, за результатами якої складено Акт від 23.09.2020 року № 32/7.10-19-10/ НОМЕР_2 (а/с 71-80).

Про призначення перевірки позивача повідомлено листом від 08.09.2020 року № 7.10-1/19/10/13433 (а/с 69, 70).

Вказаною вище перевіркою було встановлено, що ОСОБА_1 за МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507 ввезено товар за кодом згідно УКТЗЕД 8703 31 90 30, опис товару «Легковий автомобіль, призначений для перевезення людей, бувший у використанні: марка: RENAULT, модель: MEGANE, календарний рік виготовлення: 2013, модельний рік виготовлення: 2013, призначення: пасажирський, № кузова: VF 1 НОМЕР_3 , тип двигуна: дизельний, об`єм двигуна: 1461 см3, потужність: 81 кВт, тип кузова: легковий універсал, кількість місць включаючи водія: 5, колір: білий, категорія ТЗ за документами виробника: М1, колісна формула: 4x2. Торговельна марка: "RENAULT'. Виробник: "RENAULT", FR.», країна походження Франція. Фактурна вартість товару становить 2 000, 00 EUR (або 66 544,28 грн. за курсом на день оформлення МД- 33,272144), митна вартість становить 81 516,75 грн. (визначено резервним методом).

Особою, відповідальною за фінансове врегулювання, є ОСОБА_1 , пасп. НОМЕР_1 від 27.10.1995р., виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області. АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації, отриманої листом Департаменту запобігання та протидії контрабанді та порушенням митних правил від 02.03.2020 №20-01/20-02-01/7.13/312 про надання адміністративної допомоги у підтвердженні фактів ввезення на митну територію України та митного оформлення транспортних засобів за наданою експортною митною декларацією від 22.02.2018 №18LTKR1000EK044242, визначено що фактурна вартість товару: «Automobilis: -Marke: RENAULT, Modells: MEGAN, Spalva: BALTA, Pagaminimo metai: 2013, Kebulo nr.: НОМЕР_5 » становить 4 300,00 EUR.

Згідно з даними, зазначеними в копії експортної декларації від 22.02.2018 №18LTKR1ОО0ЕКО44242, з території Литовської Республіки в Україну на адресу «PASKALOV ОСОБА_3 НОМЕР_6 (Jubileinaja 8-2, Broska, Izmailskij r., UA)» було відправлено товар «Автомобіль легковий WIN № VF 1 НОМЕР_7 » загальною вагою брутто - 1505 кг.

За експортною декларацією від 22.02.2018 № 18LTKR1000EK044242, експортним рахунком (Pazyma-Saskaita) від 22.02.2018 №2457 відправником товару є компанія UAB «T&S MOBILE» (Литовська Республіка). Країна призначення вантажу - Україна.

У графі 46 «статистична вартість» вказаної експортної митної декларації зазначено фактурну вартість даних товарів, яка становить - 4 300,00 EUR.

Крім того, згідно рахунку від 22.02.2018 №2457 та експортної квитанції, що подавались під час митного оформлення експортної декларації від 22.02.2018 №18LTKR1000EK044242 вартість товару становить 4 300,00 EUR.

Даними, які містяться у графах експортної декларації від 22.02.2018 №18LTKR1000EK044242, в експортному рахунку та експортній квитанції підтверджено достовірність даних про товар, наданих при митному оформленні митної декларації від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507, а саме щодо опису товару, країни призначення, отримувача товару.

Співставлення даних про товар, які містяться в документах, наданих уповноваженим органом Литовської Республіки та документах, які подавались при ввезені товарів в Україну за МД від 27.02.2018 № UA205090/2018/014507 дозволяє стверджувати, що документи стосуються однієї поставки товару «Автомобіль легковий НОМЕР_8 », експортованого з Литовської Республіки до України.

Однак, співставленням даних, які містяться в експортній декларації від 22.02.2018 №18LTKR1000EK044242, рахунку від 22.02.2018 №2457, експортної квитанції та в графі 42 імпортної митної декларації від 27.02.2018 № UA205090/2018/014507 встановлено, що фактурна вартість товару, заявлена при імпорті товару є меншою, ніж фактурна вартість задекларована у експортній декларації, яка надана уповноваженим органом Литовської Республіки.

Фактурна вартість товару, яка задекларована за МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507 дорівнює 2 000,00 EUR (митна вартість становить - 81 516,75 грн. та визначено за резервним методом), що не відповідає даним графи 46 експортної декларації - 4 300,00 EUR (або 143 070,22 грн., курс євро на день митного оформлення - 33,272144).

Відомості стосовно співставлення даних, які подавалися під час митного оформлення товару за МД від 27.02.2018 №UA205090/2018/014507 з даними, які надані митними органами Литовської Республіки наведено у додатку 1 «Інформація щодо порівняння даних, заявлених ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_2 ) під час митного оформлення з даними, отриманими від уповноважених органів Литовської Республіки».

Згідно висновків вказаного Акту від 23.09.2020 року документальною невиїзною перевіркою встановлено, порушення ОСОБА_1 : п.2 ч.2 ст.52 Митного кодексу України, в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за МД від 27.02.2018 року № UA205090/2018/014507 на суму 6155,34 грн; п.190.1 ст.190 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за МД від 27.02.2018 року № UA205090/2018/014507 на суму 13541,77 грн.

На підставі Акту перевірки від 23.09.2020 року № 32/7.10-19-10/ НОМЕР_2 Одеською митницею Держмитслужби 21.10.2020 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Мито на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання на 7694,18 грн., з яких 6155,34 грн. - за податковими зобов`язаннями та 1538,84 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а/с 82);

- №0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Податок на додану вартість з ввезених на митну територію України товарів фізичними особами на 16927,21 грн., з яких 13541,77 грн. - за податковими зобов`язаннями та 3385,44 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а/с 81).

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ та ОЦІНКА СУДУ.

Ст.8 Конституції України, визначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Ч.1 ст. 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.

Згідно ст.3 Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VІ (надалі - МК України) , при здійсненні митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, застосовуються виключно норми законів України та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, чинні на день прийняття митної декларації митним органом України.

У разі якщо законодавством України передбачена можливість виконання митних формальностей без подання митної декларації, застосовуються норми законів України та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, чинні на день виконання таких формальностей.

Норми законів України, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи за порушення митних правил, передбачені цим Кодексом, мають зворотну дію в часі, тобто їх норми поширюються і на правопорушення, вчинені до прийняття цих законів. Норми законів України, які встановлюють або посилюють відповідальність за такі правопорушення, зворотної дії в часі не мають.

У разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов`язків посадових осіб митних органів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь митного органу, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Згідно ч.2 ст.7 МК України митна справа здійснюється з додержанням прийнятих у міжнародній практиці форм декларування товарів, методів визначення митної вартості товарів, систем класифікації та кодування товарів та системи митної статистики, інших загальновизнаних у світі норм і стандартів.

Згідно частини першої статті 257 Митного кодексу України, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Частиною 8 статті 257 МК України передбачено, що митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених МК України для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться, зокрема, відомості про фактурну вартість товарів та митну вартість товарів та метод її визначення.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 351 МК України надходження від уповноважених органів іноземних держав інформації про не підтвердження автентичності поданих митному органові документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться є підставою для проведення документальної невиїзної перевірки.

Крім того, пунктом 5 частини першої статті 352 МК України передбачено право митних органів використовувати під час проведення перевірок отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни надходження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення

Враховуючи зазначене, інформація, отримана від уповноважених органів іноземних держав, повинна братись до уваги при контролі правильності визначення митної вартості товарів після завершення їх митного оформлення.

При цьому, відповідно до пункту 54.4 статті 54 Податкового кодексу України, у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків на підставі відомостей, зазначених у таки документах.

Відповідно до статті 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

У статті 50 МК України зазначено, що відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів, застосування Інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України, ведення митної статистики, розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Статтею 52 МКУ визначено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів, та відповідно до частини другої цієї статті декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:

1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом;

2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно з частиною п`ятою статті 54 МК України, з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган має право проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску та звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.

Частиною четвертої статті 58 МКУ визначено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована у разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Відповідно до вимог статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947), оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості. Під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи аналогічний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції.

Відповідно до частини четвертої статті 354 Митного кодексу України платник податків, що перевірявся (або уповноважена ним особа) протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем отримання акта, зобов`язаний повернути до Одеської митниці Держмитслужби підписаний примірник акта перевірки.

У разі незгоди платника податків (або уповноваженої ним особи) з висновками перевірки чи фактами та даними, викладеними в акті про результати перевірки, він зобов`язаний підписати акт із запереченнями (частина восьма статті 354 Митного кодексу України).

Заперечення до акта перевірки подаються до контролюючого органу, який проводив перевірку, протягом п`яти робочих днів з дня отримання акту перевірки для ознайомлення та підписання. Такі заперечення є невід`ємною частиною акту про результати перевірки.

Згідно п.190.1 ст.190 Податкового кодексу України базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

При визначенні бази оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, перерахунок іноземної валюти у валюту України здійснюється за курсом валюти, визначеним відповідно до статті 39-1 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 року № 651, зареєстровано в Мін`юсті 14 серпня 2012 р. за № 1372/21684 (далі - Порядок № 651), щодо заповнення графи 9 митної декларації, зокрема, визначено: якщо описом цієї графи не передбачено інше, у графі зазначаються відомості про резидента, що уклав зовнішньоекономічний договір (контракт) або інший документ, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту); при декларуванні товарів, що переміщуються за зовнішньоекономічним договором (контрактом) та пов`язаним з ним договором доручення (агентським договором), укладеним між резидентами, у графі зазначаються відомості про довірителя (суб`єкта, якого представляє агент); в інших випадках при декларуванні товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами, у графі зазначаються відомості про одержувача (при пересиланні) або громадянина, який безпосередньо ввозить їх на митну територію України. Якщо такий громадянин є вповноваженою особою іншого громадянина і діє на підставі нотаріально посвідченого доручення (довіреності), у графі зазначаються відомості про такого іншого громадянина-довірителя.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч.1 ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).

Відповідно до статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначений у частині другій цієї статті.

При цьому, частиною третьою статті 53 МК України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 МК України (частина третя статті 54 МК України).

Відповідно до частини шостої статті 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Статтями 57, 58 МК України встановлено, що митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору.

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до частини восьмої статті 57 МК України у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що обов`язок доведення заявленої митної вартості товару покладається на декларанта. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності визначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. При цьому в розумінні вищенаведених норм сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відтак наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №813/1229/16.

Однак, декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2019 року у справі №803/776/17 .

Як встановлено судом 1-ої інстанції та підтверджено матеріалами справи, перевіркою встановлено порушення ОСОБА_1 пункту 2 частини другої статті 52, частини першої статті 257 Митного кодексу України, в частині повноти декларування фактурної вартості товару, митне оформлення якого здійснено за МД від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507, що призвело до заниження митної вартості імпортованого товару.

За результатами перевірки правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, з урахуванням отриманої Інформації від митних органів Литовської Республіки, відомостей, що зазначені в МД від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507, під час перевірки платника ОСОБА_1 через порушення пункту 2 частини другої статті 52, на підставі статті 55 Митного кодексу України, відповідно до частини чотирнадцятої статті 354 Митного кодексу України, під час перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску визначено митну вартість товару «легковий автомобіль», імпортованого за МД від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507 у розмірі 143 070,22 грн.

З матеріалів справи вбачається, що встановлені порушення призвели до заниження ОСОБА_1 податкових зобов`язань по сплаті митних платежів на загальну суму 19697,11 грн., в тому числі з ввізного мито - 6155,34 грн., ПДВ - 13541,77 грн.

Розрахунок заниження податкових зобов`язань ОСОБА_1 у розрізі МД, даного товару, видів митних платежів наведено у додатку 2 «Розрахунок податкових зобов`язань ОСОБА_1 , які виникли внаслідок порушення частини 2 частини 2 статті 52 Митного кодексу України, у частині повноти надання точних відомостей щодо вартості товару, за митною декларацією від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507.

Отже, документальною невиїзною перевіркою обґрунтовано встановлені порушення позивачем: пункту 2 частини другої статті 52, Митного кодексу України, в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за МД від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507 на суму 6155,34 грн.; пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за МД від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507 на суму 13541,77 грн.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо порушення відповідачем процедури коригування митної вартості, оскільки згідно з ч.5 статті 54 МК України, з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган має право проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску та звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.

Також апеляційний суд не приймає аргумент апелянта, що митне оформлення товару за МД від 27.02.2018 №UА205090/2018/014507 ним не здійснювалося, а тому він не повинен нести відповідальність за неправильне декларування ввезеного автомобіля, з урахуванням наступного.

Під час посвідчення довіреності нотаріусом було роз`яснено позивачу зміст ст.ст.237-250, 1187 Цивільного кодексу України.

Таким чином, на підставі виданої позивачем ОСОБА_2 довіреності останній вчиняв усі дії, передбачені довіреністю, у тому числі митне оформлення придбаного ним на ім`я позивача автомобіля, саме від імені позивача, як довірителя. Вказана довіреність була надана митному органу декларантом (митним брокером), який визначений у графі 14 Митної декларації. Отримувачем товару у графі 8 визначено ОСОБА_2 , який також уповноважений на це довіреністю позивача, а особою, відповідальною за фінансове врегулювання у графі 9 визначено покупця автомобіля - ОСОБА_1 .

Отже, з аналізу положень Цивільного кодексу України та Порядку № 651 випливає, що вчинені довіреною особою юридично значущі дії на підставі довіреності, створюють юридичні наслідки для особи, яку вона (довірена особа) представляє, та яка уповноважила цю довірену особу на вчинення цих дій. Таким чином, позивача було обґрунтовано зазначено у графі 9 митної декларації як особу, відповідальну за фінансове врегулювання.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, податкові повідомлення-рішення від 21.10.2020 року №№ 0, 0 прийняті в поряду, межах повноважень та у спосіб, встановлені Конституцією, Митним та Податковим Кодексами України , вказані рішення не становили ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як митним органом доведено їх правомірність.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки суду апеляційної інстанції

Судом 1-ої інстанції правильно вирішено справу без порушення норм процесуального та матеріального права, повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права , справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення прийнятне та підписано суддею , який зазначений у судовому рішенні

Апеляційний суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, яке слід залишити без змін та відмовити у задоволенні апеляційної скарги .

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.6, 13, ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308,310,п.1 ч.1 ст.315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів

Повне судове рішення складене та підписане 08.04.2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.