Справа № 380/11686/20
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській про про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 , виходячи з розміру 67% відповідних сум грошового забезпечення з 01.08.2020 без обмеження максимальним розміром;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплатити (з урахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 пенсію, виходячи з розміру 67% відповідних сум грошового забезпечення з 01.08.2020 без обмеження максимальним розміром.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 11.02.2016 йому призначена пенсія по лінії Національної поліції у розмірі 67% грошового забезпечення. З 01.09.2016 Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснено перерахунок пенсії позивача, після чого її розмір склав 62% грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю відомостей про непридатність службі в органах поліції. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2018 у справі № 461/1542/17 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 зі зменшенням її розміру до 62% суми грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.09.2016 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 67 % відповідної суми грошового забезпечення із збереженням нарахувань до основного розміру пенсії, а також інших передбачених чинним законодавством України надбавок. З 01.01.2020 виплату пенсії позивача припинено у зв`язку з працевлаштуванням на посаду начальника відділу координації діяльності сил оперативно-раптової дії територіального управління Служби судової охорони у Львівській області. Відповідно до витягу з наказу від 29.07.2020 № 196 о/с позивача звільнено відповідно до Розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітника Служби судової охорони у запас Збройних Сил України. На підставі наданих Службою судової охорони документів, позивачу з 01.08.2020 поновлено виплату пенсії за вислугу років, виходячи з грошового забезпечення за посадою начальника відділу фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки територіального управління Служби судової охорони у Львівській області. При цьому встановлено розмір пенсії 62% грошового забезпечення та застосовано до розміру пенсії обмеження максимальним розміром (десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність).

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, покликаючись на те, що рішенням суду у справі № 461/1542/17 визнано його право на обчислення пенсії у розмірі 67% відповідних сум грошового забезпечення. Стверджує, що розмір пенсії не повинен бути меншим, ніж розмір попередньої пенсії ані в грошовому еквіваленті, ані у визначенні розміру пенсії у відсотках грошового забезпечення.

Щодо обмеження розміру пенсії позивач вказує на те, що протягом 2020 року стаття 43 Закону № 2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, а внесені Законом № 1774-VIII до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Відповідач позов не визнає. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що виплату позивачу пенсії, призначеної з 11.06.2016 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII), припинено з 09.12.2019 у зв`язку з прийняттям на військову службу в Службу судової охорони. Відповідно до витягу з наказу від 29.07.2020 № 196 о/с позивача звільнено зі Служби судової охорони з 31.07.2020 у запас Збройних Сил України за власним бажанням. Відтак, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області призначено позивачу пенсію за вислугу років з 01.08.2020 у розмірі 62% (за 20 років вислуги 50% + 12% - за 4 роки вислуги понад 20 років).

Щодо обмеження розміру пенсії відповідач зазначає, що відповідно до статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI (далі - № 3668-VI) (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі Закон № 911-VIII) максимальний розмір пенсії з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону № 2262-XII тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року не може перевищувати 10740 гривень. Аналогічна норма міститься і в статті 43 Закону № 2262-XII, внесена Законом № 911-VIII та Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 1774-VIII). Крім того, положення статті 2 Закону № 3668-VI не визнавались Конституційним Судом України неконституційними. Таким чином, відповідач стверджує, що позивачу з 01.08.2020 пенсія призначена та виплачується відповідно до вимог законодавства.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити, що ухвалою судді від 24.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262).

Пенсія призначена з 11.02.2016 у розмірі 67% грошового забезпечення по лінії Національної поліції.

З 01.09.2016 Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснено перерахунок пенсії позивача, після чого її розмір склав 62% грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю відомостей про непридатність службі в органах поліції.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом щодо відновлення свого права на отримання пенсії у розмірі 67% грошового забезпечення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2018 у справі № 461/1542/17 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 зі зменшенням її розміру до 62% суми грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.09.2016 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 67% відповідної суми грошового забезпечення із збереженням нарахувань до основного розміру пенсії, а також інших передбачених чинним законодавством України надбавок.

У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що «ключовим моментом для призначення позивачу пенсії за вислугу років в розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення, із збільшенням за кожний рік вислуги понад 20 років на 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення є підстава звільнення з органів поліції, а саме п. п. 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». В даному випадку позивач ОСОБА_1 звільнений з органів поліції на підставі ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», що є достатньою підставою для призначення спірної пенсії в розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення».

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2018 у справі № 461/1542/17 набрало законної сили 22.10.2018.

На виконання вказаного рішення суду відповідач провів перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.09.2016, виходячи з розміру 67% відповідних сум грошового забезпечення.

27.12.2019 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призупинення виплати його пенсії у зв`язку з працевлаштуванням на посаду начальника відділу координації діяльності сил оперативно-раптової дії територіального управління Служби судової охорони у Львівській області. На підставі заяви позивача йому припинено виплату пенсії з 01.01.2020.

Відповідно до витягу з наказу від 29.07.2020 № 196 о/с позивача з 31.07.2020 звільнено відповідно до Розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітника Служби судової охорони у запас Збройних Сил України за підпунктом 7 (за власним бажанням) пункту 2.

Стаж служби в Службі на день звільнення у календарному обчисленні складає: 24 роки 06 місяців 14 днів, у пільговому обчислені та для призначення пенсії: 24 роки 08 місяців 16 днів.

На підставі наданих Службою судової охорони документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області позивачу з 01.08.2020 поновлено виплату пенсії за вислугу років, виходячи з грошового забезпечення за посадою начальника відділу фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки територіального управління Служби судової охорони у Львівській області. При цьому встановлено розмір пенсії 62% грошового забезпечення та застосовано до розміру пенсії обмеження максимальним розміром (десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність).

На звернення позивача про перерахунок йому пенсії з 01.08.2020, виходячи з розміру 67% відповідних сум грошового забезпечення та проведення її виплати без обмеження такої максимальним розміром, відповідач листом від 27.11.2020 вх. № 8281-7830/М-53/8-1300/20 повідомив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області проведено розрахунок пенсії за вислугу років відповідно до статті 2 Закону № 2262-ХІІ з врахуванням додаткової вислуги років, набутої за час проходження служби в Службі судової охорони. Пенсію позивачу призначено у розмірі 62% (за 20 років вислуги 50% + 12% - за 4 роки вислуги понад 20 років). Також зазначено, що для проведення перерахунку пенсії з 01.08.2020 без врахування вимог частини 7 статті 43 Закону № 2262-ХІІ підстави відсутні.

Вважаючи відмову відповідача здійснити відповідний перерахунок протиправною бездіяльністю, позивач звернувся до суду з цим позовом з метою захисту свого порушеного права.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються Законами України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-VI), Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ.

Відповідно до статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до пункту а частини 1 статті 13 Закону №1058-VI пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", звільненим зі служби у Службі судової охорони за віком чи через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Відповідно до статті 2 Закону №1058-VI військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Так, як встановлено з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2018 у справі № 461/1542/17 встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з органів поліції на підставі ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», що є достатньою підставою для призначення спірної пенсії у розмірі 55% відповідних сум грошового забезпечення.

Відтак вказаним рішенням визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 зі зменшенням її розміру до 62% суми грошового забезпечення та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.09.2016 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 67% відповідної суми грошового забезпечення із збереженням нарахувань до основного розміру пенсії, а також інших передбачених чинним законодавством України надбавок.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, попри те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2018 у справі № 461/1542/17 встановлено, що ОСОБА_1 має право на пенсію у розмірі 55% відповідних сум грошового забезпечення, при поновленні виплати позивачу пенсії за вислугу років, призупиненої у зв`язку з працевлаштуванням на посаду начальника відділу координації діяльності сил оперативно-раптової дії територіального управління Служби судової охорони у Львівській області, пенсійний орган знову застосував відсоткове значення розміру грошового забезпечення 50%, у зв`язку з чим сумарний розмір пенсії позивача обчислено, виходячи з 62% грошового забезпечення (за 20 років вислуги 50% + 12% - за 4 роки вислуги понад 20 років), що свідчить про протиправність таких дій відповідача.

Перевіряючи правомірність дій відповідача в частині обмеження максимального розміру пенсії позивача, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 7 статті 43 Закону № 2262-XII, в редакції Закону № 3668-VI, із змінами, внесеними згідно із Законами № 911-VIII та № 1774-VIII, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII зі змінами.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 положення Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до Закону № 1774-VIII, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 1 січня 2017 року, у частині сьомій статті 43 Закону № 2262-XII слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Буквальне розуміння змін, внесених Законом №1774-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.

Протягом 2020 року стаття 43 Закону № 2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом № 1774-VIII до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 522/16882/17, від 31 січня 2019 року у справі № 638/6363/17 та від 12 березня 2019 року у справі № 522/3049/17.

Таким чином, суд дійшов висновку, що статтею 43 Закону № 2262-XII не передбачено положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, а відтак, застосування такого обмеження відповідачем щодо пенсії позивача з 05 жовтня 2019 року є протиправним.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону № 2262-ХІІ у часі, суд керується тим, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсязі існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян які під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно - правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Зазначена правова позиція викладена в рішенні ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Також суд не бере до уваги покликання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 580/234/19, оскільки така стосується іншого суб`єктного складу та відмінних правовідносин, які регулюються іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку те, що позов підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України судові витрати позивача стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295, п. 3 розділу VI Прикінцеві положення, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 , виходячи з розміру 67% відповідних сум грошового забезпечення з 01.08.2020 без обмеження максимальним розміром.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплатити (з урахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 пенсію, виходячи з розміру 67% відповідних сум грошового забезпечення з 01.08.2020 без обмеження максимальним розміром.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з врахуванням п. 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ).

Суддя Сидор Н.Т.