Справа № 640/14954/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (правонаступник - Національний банк України) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.04.2019 №562 та винесену на його підставі Постанову про застосування штрафної санкції №499/916/16-5/14-П від 26.06.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Національним банком України подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно розтлумачено та застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що позивач фактично надав позику гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 шляхом безготівкового переказу, не на підставі договору, що свідчить про надання фінансової послуги з порушенням частини першої статті 6 Закону № 2664-III, відповідно до якої фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору.

Апелянт зазнає, що суд першої інстанції помилково не врахував, що договори з вказаними вище особами не підписані Товариством, що є порушенням статті 6 Закону № 2664-III та статті 12 Закону № 675-VIII.

У прохальній частині апеляційної скарги апелянт просить здійснювати розгляд справи за участі його представника.

Щодо заявленого апелянтом клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною другою статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Так, в даному випадку, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин.

З огляду на положення статті 311 КАС України, враховуючи, що справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження, за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, а також високу статистику кількості захворілих, суд приходить до висновку про можливість її розгляду в порядку письмового провадження.

Також, Національний банк України в апеляційній скарзі звертається з клопотанням про заміну відповідача Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг в порядку процесуального правонаступництва.

Відповідно до 7 частини Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг» № 79-IX від 12 вересня 2019 року установлено, що з 1 липня 2020 року процедури реєстрації, внесення відомостей до реєстрів та баз даних і виключення відомостей з реєстрів, ліцензування діяльності фінансових установ здійснюються Національним банком України, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку у межах повноважень, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку з 1 липня 2020 року є правонаступниками Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у здійсненні повноважень та виконанні функцій з державного регулювання та нагляду у сфері ринків фінансових послуг у межах повноважень, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Частиною 8 Прикінцевих положень вище вказаного Закону установлено, що з 1 липня 2020 року Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку є процесуальними правонаступниками Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у судах у межах повноважень, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно зі статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відтак, колегія суддів вирішила замінити сторін по справі, а саме: відповідача - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на правонаступника, належного відповідача - Національний банк України.

18 березня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», в якому позивач повністю підтримує позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач зазначає, що апеляційна скарга фактично не містить аргументів щодо порушення норм матеріального або процесуального права, натомість апелянт фактично повністю дублює зміст відзиву на адміністративний позов.

Також, позивач посилається на судову практику в обґрунтування власної правової позиції та вказує, що у всіх справах за спорами, що виникли із договірних відносин за договорами кредиту, укладеними в електронній (письмовій) формі між позивачем та клієнтами, в яких було на даний час винесено судове рішення, що набрало законної сили, судами підтверджено належність та чинність укладених між позивачем та його клієнтами договорів кредиту.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» надано фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, гр. ОСОБА_1 (Договір від 29.08.2018 № 1755365), гр. ОСОБА_2 (Договір від 20.10.2018 №1780124), гр. ОСОБА_3 (Договір від 15.11.2018 № 1792134), гр. ОСОБА_7 (Договір від 16.05.2018 № 1710187), гр. ОСОБА_8 (Договір від 08.12.2018 № 1805320), гр. ОСОБА_6 (Договір від 08.12.2018 № 1805323) шляхом обрання форми укладення Договору позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи.

Укладені із зазначеними особами договори є типовими та містили наступні умови.

Відповідно до п. 1.1 Договору кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити нараховані проценти на умовах передбачених Договором та погодженою кредитодавцем Заявкою Позичальника.

Згідно п. 2.1 Договору, договір укладається за кожною окремою погодженою Заявкою Позичальника на строк Кредиту, визначений в такій Заявці.

Пунктом п. 2.2 Договору передбачено, що сума кредиту та строк повернення кредиту в межах, визначених Договором, зазначається в Заявці позичальника, що формується позичальником у власному особистому кабінеті на підставі умов Договору."

Відповідно до п. 2.6 Договору датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в день надання кредиту.

14.03.2019 Національною комісією, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) складено акт про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю "АІА ФІНАНС ГРУП" №225/16-5/15 (далі - Акт).

В Акті відповідачем зазначено, що Товариство фактично надало позику гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 шляхом безготівкового переказу, не на підставі договору. Враховуючи зазначене, Товариством надано фінансову послугу з порушенням частини першої статті 6 Закону №2664-III, відповідно до якої фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору."

Вказане в Акті порушення стосується договорів кредиту, укладених позивачем з клієнтами:

договір №1755365 від 29.08.2018 р. з клієнтом ОСОБА_1 ;

договір №1780124 від 20.10.2018 р. з клієнтом ОСОБА_2 ;

договір №1792134 від 15.11.2018 p. з клієнтом ОСОБА_3 ;

договір №1710187 від 16.05.2018 р. з клієнтом ОСОБА_4 ;

договір №1805320 від 08.12.2018 р. з клієнтом ОСОБА_5 ;

договір №1805323 від 08.12.2018 р. з клієнтом ОСОБА_6

09.04.2019 на підставі Акту відповідачем винесено Розпорядження про застосування заходу впливу від №562 (далі - Розпорядження), яким відповідач зобов`язав позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушення з наданням підтверджуючих документів у термін до 03.05.2019 включно.

03.05.2019 позивач надіслав Відповідачу лист №190503-2 від 03.05.2019 «про усунення порушень», в якому вказав, що порядок укладення договорів в електронній (письмовій) формі позивачем змінено 14.02.2019 у відповідності до правової позиції Нацкомфінпослуг.

Але водночас позивачем зауважено про незгоду з позицією відповідача стосовно встановлення нікчемності договорів Позивача з клієнтами та про намір оспорювати вказане Розпорядження у передбаченому чинним законодавством порядку.

07.06.2019 відповідачем винесено Акт №916/16-5/14, в якому встановлено порушення позивачем п. 5.9 Розділу V Положення про застосування Національною комісією, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженого Розпорядженням Нацкомфінпослуг №2319 від 20.11.2012 p., а саме: невиконання Розпорядження №562 від 09.04.2019.

26.06.2019 відповідачем винесено Постанову про застосування штрафної санкції №499/916/16-5/14-П (далі - Постанова) згідно з якою на позивача накладено штраф за невиконання Розпорядження у розмірі 8500 грн.

Вважаючи розпорядження і винесену на його підставі постанову протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що укладені між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та вище зазначеними позичальниками договори про надання кредитів в електронній формі відповідають положенням Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджується заявками, копії яких наявні в матеріалах справи, в яких позичальники ідентифікували себе в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, надавши про себе відповідні данні для заповнення формуляра заяви (П.І.П, РНОКПП, місце проживання, телефон, e-mail, дані паспорту, банківського (карткового) рахунку та банківської установи), та шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом «Про електронну комерцію».

На переконання суду першої інстанції, доводи відповідача про те, що позивачем було надано позику гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 шляхом безготівкового переказу не на підставі договору, є необґрунтованими, та такими, що спростовуються наведеними вище висновками суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року №2664-III (далі - Закон №2664-III), фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору.

Згідно з приписами статей 3, 6, 11, 525, 627, 629 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 202, статті 205, абзацу першого частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України).

Статтею 641 Цивільного кодексу України встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Згідно зі статтею 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року №675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів."

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди) (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина друга статті 642 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 642 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина перша статті 1046 Цивільного кодексу України).

Апелянт вказує, що за результатами розгляду Оферти позивача встановлено, що вона не містить істотних умов, передбачених законодавством для договору про надання коштів у позику, у тому числі, і на умовах фінансового кредиту для Позичальників гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_9 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 , а саме: прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги та її адресу, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків (строк на який надано кредит, сума кредиту, проценти за користування кредитом), строку дії договору, що є порушенням частини першої статті 11 Закону № 675-УІІІ.

В той же час, судом першої інстанції було вірно встановлено, що на умовах, згідно з пропозицією Оферти позичальниками було оформлено заявки на отримання кредиту, копії яких наявні в матеріалах справи.

Надані ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» заявки містять ПІБ клієнта, адреси клієнта, конкретні, обрані клієнтом на умовах Оферти, строки і суму кредиту та відповідну суму процентів, а також акцепт клієнтом умов Оферти, на яку клієнтом накладено електронно-цифровий підпис одноразовим ідентифікатором.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки заявка клієнта містить посилання на Оферту, в порядку ч. 2 ст. 11 Закону України «Про електронно комерцію», пропозиція Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», враховуючи зміст Оферти та зміст заявки, містить всі істотні умови договору.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що заяви про надання кредиту сформовано та підписано в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам ст.ст. 6 та 627 ЦК України, ст.ст. 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року зупинено провадження у справі №640/14954/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування рішення до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 335/10546/19.

Так, предметом позову цивільної справи №335/10546/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_2 було стягнення заборгованості за договором про надання кредиту №1780124 від 20.10.2018.

Вищевказаний договір, який є підставою для стягнення заборгованості з гр. ОСОБА_2 у справі №335/10546/19, є одним з аналогічних правочинів, відсутність яких відповідач визначив підставою для винесення оскаржуваного розпорядження.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року №335/10546/19 визнано таким, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію» укладений між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 договір про надання кредиту № 1780124 від 20.10.2018 в електронній формі, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» заборгованість за договором про надання кредиту № 1780124 від 20.10.2018 року на загальну суму 27 791 (двадцять сім тисяч сімсот дев`яносто одну) гривню.

Так, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, матеріали справи містять копії квитанцій про перерахування коштів кредиту на рахунки гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 та копії довідок, якими підтверджується виплата коштів у відповідних сумах гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_5 , та гр. ОСОБА_6 а саме: довідка від 05.03.2018 №06/03 на суму 2 000,00 грн.; довідка від 05.03.2018 №08/03 на суму 7 000, 00 грн. та довідка від 07.03.2019 №10/03 на суму 7000, 00 грн.

Крім того, що під час проведення перевірки, відповідачем не встановлено обставин повернення позичальниками позикодавцю відповідних коштів, як помилково отриманих, що свідчить про те, що сторони даного договору виявили волю на його укладання та скористались результатами його укладання, без застережень про відсутність підстав для його укладання.

Вищевикладене свідчить про необґрунтованість доводів апелянта про те, що було надано позику гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 шляхом безготівкового переказу не на підставі договору.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладені між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та відповідними позичальниками договори про надання кредитів в електронній формі відповідають положенням Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджується заявками, копії яких наявні в матеріалах справи, в яких позичальники ідентифікували себе в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, надавши про себе відповідні данні для заповнення формуляра заяви (П.І.П, РНОКПП, місце проживання, телефон, e-mail, дані паспорту, банківського (карткового) рахунку та банківської установи), та шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом «Про електронну комерцію».

Щодо визначеного в розпорядженні Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.04.2019 №562 способу усунення виявлених порушень, а саме, позивачеві було запропоновано: «Усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушення з наданням підтверджуючих документів у термін до 03.05.2019 включно, колегія суддів звертає увагу, що, як вірно вказав суд першої інстанції, спірне розпорядження прийнято з порушенням вимог закону щодо його змісту, оскільки є неконкретизованим.

Пред`явлення контролюючим органом загальної вимоги про усунення порушень без конкретизації способу та без посилання на відповідну норму права виключає можливість в даному випадку позивача реалізувати останнє.

Так, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, наслідків та способів усунення недоліків тощо.

Не конкретизування органом способу можливого усунення виявлених порушень, призвело до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність діяти визначеним чином, а не на власний розсуд.

Відтак, невиконання відповідачем законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до протиправності розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.04.2019 №562.

При цьому, оскільки оскаржувана постанова про застосування штрафної санкції №499/916/16-5/14-П від 26.06.2019 була прийнята відповідачем на підставі Розпорядження, протиправність якого була вірно визначена судом першої інстанції та підтверджена колегією суддів апеляційного суду, то така постанова також підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна