Справа № 420/7715/20
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7715/20

Категорія:113030000 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Поварчук В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 03.08.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ № 146 від 03.08.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що ГУ ДМС України в Одеській області під час розгляду його звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивача. Зокрема, позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження Туреччину через те, що його сім`я є курдами за етнічною належністю. У зв`язку із цим вони зазнавали переслідування в Туреччині, а саме позивач став жертвою нападу в 2008 р., а його брата було вбито у 2005 р. з причини належності до курдської етнічної меншини. У випадку повернення життю та свободі позивачу буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що у випадку повернення до країни походження існує ризик переслідувань позивача через його належність до етнічної групи меншин, яка зазначає переслідувань в Туреччині - курдів. При цьому вказує, що такі побоювання підтверджуються інформацією по країні походження, що не взято до уваги судом першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Туреччини; за національністю курд; за віросповіданням мусульманин-суніт (канонів релігії дотримується частково); перебуває в процесі розлучення (шлюб з ОСОБА_2 Айтен укладено в 2006 р.); дітей не має; освіта середня; рідна мова турецька; володіє на середньому рівні англійською мовою, а також в усній формі тайською. Родичі позивача: батько ОСОБА_3 , матір ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 проживають в Антальї, Туреччина. Позивач підтримує з ними зв`язок.

Позивач народився в м. Бітліс Туреччина, де проживав до 1995 р., після чого проживав у м. Анталья у 1995-2007 рр. разом із матір`ю, батьком та братом. Після цього проживав в м. Стамбул у 2007-2014 рр. З 2014 р. позивач виїхав до Таїланду, м. Бангкок, де проживав один рік, після чого проживав протягом 2015-2020 рр. у м. Паттайя.

07.03.2020 позивач вибув за межі Таїланду авіарейсом Бангкок (Таїланд) - Дубаї (ОАЕ) - Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Туреччини.

07.03.2020 позивач на підставі паспортного документу гр. Туреччини серії НОМЕР_1 прибув до м. Одеси, Україна, де у зв`язку з міжнародним розшуком співробітниками Одеського прикордонного загону ПРУ ДПС України в пункті пропуску «Міжнародний аеропорт Одеса» відповідно до ст. ст. 208, 582 КПК України був затриманий.

На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 10.03.2020 про застосування до ОСОБА_1 тимчасового арешту строком до 30 діб особа утримувалася під тимчасовим арештом в ДУ «Одеський слідчий ізолятор». На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2020 до ОСОБА_1 подовжено застосування тимчасового арешту строком до 15.04.2020. На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 15.04.2020 до ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до 15.06.2020. Наразі особа перебуває під цілодобовим домашнім арештом за адресою: АДРЕСА_1 .

20.07.2020 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту, вказавши в якості підстав для цього те, що виїзд за межі країни громадянської належності був спричинений вбивством його двоюрідного брата на установчі дані ОСОБА_6 та друга на установчі дані ОСОБА_7 . Так, за твердженнями позивача, в 2005 році, проходячи службу в армії, він дізнався, що було вбито його родича та друга, а повернувшись додому він почав самостійне «розслідування» щодо розшуку справжнього вбивці. Позивач дізнався, що покарання за вбивство відбуває ОСОБА_8 , який насправді визнав свою винуватість через отримання певної вигоди з боку справжнього вбивці на ім`я ОСОБА_9 . Про обставини вбивства він дізнався від свідка на ім`я ОСОБА_10 , який також є його другом. У зв`язку з цим позивач порадив родині ОСОБА_11 аби вони вмовили його зізнатися, що він насправді не вчиняв злочину. За поясненнями позивача під час першого судового засідання ОСОБА_12 розповів правду, через що було ув`язнено справжнього вбивцю ОСОБА_13 , який, на думку позивача, пов`язаний з діючою владою. Позивач вважає, що через те, що він з`ясував правдиві факти щодо обставин вбивства його брата та друга і домігся винесення покарання вбивці, його почали переслідувати рідні та прибічники ОСОБА_13 . До того ж, він повідомив, що ОСОБА_9 є «своєю» людиною серед поліцейських, тому представники правоохоронних органів погрожували йому, примушували підписувати якісь документи, пов`язані з порушенням кримінальної справи стосовно нього. Порушення кримінальної справи в Туреччині позивач пов`язує з вказаними вище обставинами. Наразі він не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з висловленим побоюванням зазнати загрози вбивства з боку людей ОСОБА_13 та не хоче когось вбити під час самозахисту. Крім того, осіб, які ніби становлять загрозу для нього, він пов`язує з представниками партії «МНР», яку вважає фашистською.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2020.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 03.08.2020 № 146 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з наказом міграційного органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача або членів його родини, дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу ГУ ДМС № 146 від 03.08.2020, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі також - «Закон») біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому відповідачем відмовлено йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи наявність умов для визнання ОСОБА_1 біженцем за ознаками, що передбачені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів зазначає наступне.

Оглянувши матеріали особової справи № 2020OD0073, колегією суддів встановлено, що під час проведення співбесід позивач повідомив, що на час проживання на території Туреччини по відношенню до нього чинився тиск у зв`язку з тим, що він посприяв викриттю справжнього вбивці його родича та друга, у зв`язку з чим злочинця було ув`язнено.

Водночас, колегія суддів зазначає, що елемент існування особистої загрози для нього через дану причину у разі повернення до Туреччини викликає обґрунтовані сумніви, оскільки такі не підтверджені належними доказами та відповідно до пояснень позивача, його участь у перегляді обставин справи щодо вбивства двох людей не була жодним чином формально закріплена, не було проведено відповідної процедури, яка б свідчила про причетність позивача до обставин, що передували ув`язненню реального вбивці, він не звертався особисто до правоохоронних органів у зв`язку з вбивством родича.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, надані позивачем документи, з урахуванням неофіційного перекладу та пояснень позивача, не підтверджують жодним чином втручання позивача до розслідування вбивства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також не підтверджують в повній мірі викладену в цілому історію позивача, а саме в наданих роздруківках відсутні жодні відомості про спорідненість чи його знайомство з будь-ким із загиблих; щодо надання офіційних свідчень особою, яка ніби відбувала покарання замість ОСОБА_13 стосовно особи на установчі дані ОСОБА_8 , крім того відсутній жодний зв`язок вбивць з будь-якими політичними партіями Туреччини та політичне підґрунтя самого вбивства.

Також, позивачем як під час проходження співбесід так і під час розгляду справи в суді, не було підтверджено документально власну спорідненість з загиблою особою на установчі дані ОСОБА_6 . Згідно матеріалів справи, а саме пояснень позивача, вищевказане вбивство відбулося 20.06.2005 і за словами позивача в 2007 році він ніби втік від ОСОБА_13 до м. Стамбул, де він не зазнавав жодних проблем.

Посилання позивача, як на підставу для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту на те, що перебуваючи у в`язниці він отримував погрози з боку людей ОСОБА_13 в 2013 році, котрі завдавали фізичної шкоди, також в нього стріляли брати даної особи у м. Анталії, проте у зв`язку з даними обставинами та користуючись на території Туреччини адвокатськими послугами, він не звертався до правоохоронних органів, як міграційним органом так і судом першої інстанції правомірно визнано такими, що є досить неправдивим за даних умов.

В той же час, матеріалами справи підтверджено, що позивач не відмовляється від користування захистом країни своєї громадської належності, оскільки безперешкодно оформив паспортний документ для виїзду за кордон та безперешкодно вибув за межі Туреччини у 2014 році і в подальшому вільно перетинав кордони іноземних країн.

У той же час, елемент виїзду особи з використанням паспортного документу для виїзду за кордон, вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало.

При цьому, з моменту виїзду у 2014 році до затримання компетентними органами України у зв`язку з екстрадиційним арештом у 2020 році позивач не звертався на території інших країн за міжнародним захистом, що спростовує реальні побоювання позивача. Натомість він легалізував власне становище через оформлення візи кожного року на території Таїланду, де і проживав протягом 2014-2020 рр. про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Так, колегія суддів зазначає, що наведені обставини вказують на необґрунтованість імовірних побоювань позивача зазнати переслідувань у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті. Крім того, факт тривалого зволікання зі зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що це звернення до міграційного органу обумовлене бажанням позивача уникнути притягнення до кримінальної відповідальності в Туреччині.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2018 року у справі №825/608/17.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи позивача про побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні свого походження через його належність до курдської національності з наступних мотивів.

Зі слів позивача, він був членом партії «HDP» в Туреччині, і при цьому він підтвердив, що мав формальне членство в партії, не займався безпосередньо політичною діяльністю, лише інколи приймав участь у мітингах, не має окремих стійких політичних поглядів. При цьому позивачем не було долучено в якості підтвердження членського квитку, який він ніби мав.

Так, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, останній не навів тверджень, які б вказували на наявність у нього політичних поглядів, можливого прийняття активної участі у політичних процесах, ініціативної та агітаційної діяльності, що б могли свідчити про стійкість його політичної позиції, могли створювати потенційну загрозу для представників органів державної влади, що б могло призвести до потенційних переслідувань позивача.

Щодо ймовірності переслідування через належність до курдів, він не зміг навести жодних проявів дискримінації стосовно нього за цією ознакою. За матеріалами особової справи він не зазнавав жодних обмежувальних заходів в Туреччині, мав змогу вільно здійснювати підприємницьку діяльність, здобувати освіту, переміщуватися територією Туреччини, безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон та перетнути кордон країни громадянської належності, не був обмежений в доступі до використання юридичної допомоги у разі необхідності тощо.

Крім того, позивач мав можливість контактувати з представниками різних соціальних прошарків населення та представниками різних віросповідань під час його проживання на території країни громадянської належності, що також спростовує застосування будь-якої дискримінації щодо нього.

Так, під час перебування на території Туреччини позивач мав можливість вільного переміщення країною громадянської належності, не зазнаючи при цьому жодних утисків або обмежень; під час співбесід ним не було наведено достовірних фактів порушення його прав в Туреччині.

Крім того, родичі та члени сім`ї позивача, які, за його ж твердженням, також є курдами, знаходяться наразі у Туреччині. Однак, позивач не повідомляв про їх утиски за ознаками їх приналежності до курдів на сьогодні.

Також ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень, свавільних арештів, затримань або позасудових рішень в Туреччині; позивач був забезпечений всім необхідним під час проживання в країні громадянської належності.

Крім того, позивач мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ в Туреччині, отримання освіти, що вкотре свідчить про те, що ніхто не створював жодних обмежень чи перешкод для нього в країні громадянської належності та про відсутність дискримінаційного ставлення по відношенню до нього в Туреччині.

В той же час, у позивача існувала та буде існувати можливість належної юридичної допомоги у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

У сукупності елементи особової справи позивача вказують на відсутність жодної дискримінації особи з боку органів державної влади, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності через належність до курдської національності, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Щодо його побоюється бути вбитим ОСОБА_14 або його прибічниками у разі потрапляння до в`язниці чи за будь-яких інших обставин даними агентами переслідування, то за аналізом матеріалів особової справи ним не було надано жодних переконливих документальних доказів чи усних відомостей щодо ймовірності даної загрози.

Позивач надав лише узагальнену інформацію стосовно того, що йому ніби погрожували смертю люди ОСОБА_13 та били його, проте не зміг деталізувати таку інформацію, конкретизувати про яких саме осіб йде мова.

Також, за аналізом матеріалів особової справи позивача встановлено, що до виїзду з Туреччини він також не зазнавав жодних підтверджених загроз, стабільно займався бізнесом аж до самого виїзду з країни громадянської належності, що вказує про обґрунтовані сумніви у наданні таких пояснень.

Стосовно побоювань позивача, щодо конвенційних переслідувань в Туреччині через порушення проти нього кримінальної справи на території країни громадянської належності, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, вчинений позивачем злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі заявник буде користуватися усіма законними правами, що передбачені національним законодавством і міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене додатково підтверджується фактом перебування особи у розшуку каналами Інтерполу за матеріалами екстрадиційної перевірки

На відсутність упередженості або політичної вмотивованості покарання, призначеного позивачу на території країни громадянської належності вказує також проведене порівняння покарання за подібні злочини, передбачені в положеннях українського законодавства, які передбачають аналогічні покарання, що викладено у висновку прокуратури Одеської області за результатами екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі позивача до Турецької Республіки, в якій чітко зазначено, що вчинені злочини не належать до військових злочинів і не носять політичного характеру та відповідно до положень ст. 26 КПК України кримінальне провадження за цими фактами не порушується виключно за скаргою потерпілого.

Поряд із тим, під час кримінального переслідування позивача на території Туреччини у період 2013 року основоположні права позивача не порушувались, зокрема, його права на власний захист, можливість оскаржувати рішення судових інстанцій Туреччини, вільне пересування територією країни, підприємницьку діяльність та інші основоположні права порушені не були, що вказує на відсутність переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Крім того, позивач мав змогу заявляти клопотання, приймати активну участь у процесі під час розгляду кримінальної справи на території країни громадянської належності. Позивач також підтвердив, що має можливість звернення до ЄСПЛ з метою захисту його прав в рамках кримінального провадження, порушеного стосовно нього в Туреччині, однак через власні міркування не має наразі наміру скористатися даною можливістю.

При цьому, екстрадиція сама по собі не становить порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а Туреччина є стороною зазначеної конвенції та 02.08.1988 ратифікувала Конвенцію проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання.

Разом із тим, судом не встановлено умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Враховуючи вищевикладене, можливо визначити, що причиною, за якої позивач наразі не бажає повертатися на територію Туреччини є не наявність побоювань конвенційних переслідувань в Туреччині, а обставина порушення проти нього кримінальної справи на території країни громадянської належності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася в країні походження.

Враховуючи вищевикладене, провівши аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є бажання позивача уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, на що вказує звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише після його затримання компетентними органами України через розшук правоохоронними органами Туреччини, недоведені елементи переслідування на території країни громадянської належності у зв`язку з обставиною вбивства його родича, а також виявлені елементи надання неправдоподібної інформації.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 08 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова