Справа № 380/4116/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4116/20 пров. № А/857/2162/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі за його позовом до Прокуратури Львівської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя у І інстанції Мартинюк В.Я.,

час ухвалення рішення 13 год 19 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 02 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії №17 від 02 квітня 2020 року про неуспішне проходження атестації заступником начальника першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Прокуратури Львівської області ОСОБА_1 у зв`язку із неявкою;

визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Львівської області № 626 к від 30 квітня 2020 року про звільнення його з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Прокуратури Львівської області та з органів прокуратури з 04 травня 2020 року;

поновити на службі в органах прокуратури на посаді заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Прокуратури Львівської області з 05 травня 2020 року;

стягнути Прокуратури Львівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі № 380/4116/20 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач не з`явився у встановлені дату, час та місце для проходження атестації, Перша кадрова комісія правомірно ухвалила рішення про неуспішне проходження ним атестації. Така атестація визначена законодавством та відбувалась у спосіб і порядок, який є чинним і стосується усіх прокурорів, які виявили намір продовжувати роботу та пройти атестацію, а тому не може вважатись протиправною чи такою, що носить дискримінаційних характер щодо позивача. За наявності відповідного рішення Першої кадрової комісії від 02 квітня 2020 року № 17 про неуспішне проходження позивачем атестації прокурором Львівської області обґрунтовано прийнято наказ № 626-к від 30 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04 травня 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 у апеляційній скарзі проси скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовувало тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закону № 113-ІХ) визначено, що умовою створення відповідних кадрових комісій є створення органу, у яких такі комісії повинні здійснювати свої повноваження. Як на момент призначення атестації, так і на момент подання позовної заяви кадрових комісій обласних прокуратур створено не було, а отже будь-які рішення таких комісій є протиправними.

Судом не було враховано, що у зв`язку із тим, що Прокуратура Львівської області не перебувала в стані припинення, фактична підстава для застосування положень пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відсутня, а отже відсутні підстави для звільнення його із займаної посади.

Окрім того, ні Генеральним прокурором, ні керівником Прокуратури Львівської області на момент звільнення позивача не виносилось жодних розпоряджень (наказів) щодо скорочення кількості прокурорів у Прокуратурі Львівської області.

Вказане свідчить про наявність підстав для поновлення його на займаній до звільнення або аналогічній посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який слід рахувати з 30 квітня 2020 року по час поновлення на роботі.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі підтримали доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечили обґрунтованість апеляційних вимог та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Представник відповідачів у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзивах на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву Генеральному прокурору про переведення його на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію на підставі пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

04 березня 2020 року на іспит з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора позивач не з`явився, що ним не заперечується.

Рішенням Першої кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою від 02 квітня 2020 року № 17 ОСОБА_1 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію.

У подальшому наказом Прокуратури Львівської області № 626-к від 30 квітня 2020 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04 травня 2020 року на підставі рішення Першої кадрової комісії від 02 квітня 2020 року № 17.

ОСОБА_1 вважав своє звільнення протиправним та звернувся до адміністративного суду із позовною заявою, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На переконання апеляційного суду, матеріали адміністративної справи, що розглядається, свідчать про те, що суть публічно-правового спору між сторонами зводиться до правомірності прийняття Прокуратурою Львівської області наказу №626-к від 30 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням рішення Першої кадрової комісії від 02 квітня 2020 року №17.

Законом України «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII) регламентовано правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Як передбачено у частині 3 статті 15 вказаного Закону, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При цьому приписами частини 5 статті 51 Закону № 1697-VII у редакції на час виникнення спірних правовідносин було передбачено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

З метою реформування органів прокуратури ухвалено Закон №113-ІХ, що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким було внесено відповідні зміни до деяких законодавчих актів України.

Як зазначено у пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Пунктом 6 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX було передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до абзацу першого пункту 7 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно із пунктом 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором

Приписами пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

У пункті 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» вказаного Закону було передбачено, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року на виконання вимог пункту 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок № 221).

Відповідно до приписів пункту 1 розділу 1 Порядку № 221 атестація прокурорів це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Пунктом 2 розділу І Порядку № 221 встановлено, що атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію (пункт 3 розділу І Порядку № 221).

Згідно із пунктом 5 розділу І Порядку № 221 предметом атестації є оцінка:

1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок);

2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Як зазначено у пункті 6 розділу І Порядку № 221, атестація включає такі етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора (пункт 7 розділу І Порядку № 221).

Пунктом 8 розділу І Порядку № 221 передбачено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:

1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;

2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

У відповідності до пункту 9 розділу І Порядку № 221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява підписується прокурором особисто (пункт 10 розділу І Порядку № 221).

Як передбачено у пункті 1 розділу ІІ Порядку № 221, після завершення строку для подання заяви, вказаної у пункті 9 розділу I цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів. Графік із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестування оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Прокурор вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце складання іспиту з моменту оприлюднення відповідного графіка на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Відповідно до абзацу першого пункту 11 розділу І Порядку №221 особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора.

Абзацом другим цієї ж норми передбачено, що у разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора.

Згідно із абзацом другим пункту 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву Генеральному прокурору про переведення його на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію у порядку пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

При цьому позивач виявив бажання пройти атестацію з метою подальшого переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та зазначив про ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком № 221, зокрема щодо свого звільнення у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком № 221.

При цьому ОСОБА_1 не заперечував того, що був належним чином повідомлений про день, час та місце проведення такої атестації.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_1 не з`явився у встановлені дату, час та місце для проходження атестації, що ним не заперечується та зафіксовано у додатку 3 до протоколу № 6 засідання Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 04 березня 2020 року, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що у Першої кадрової комісії були належні правові та фактичні підстави для ухвалення рішення про неуспішне проходження позивачем атестації.

При цьому апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що проходження атестації у порядку, передбаченому чинними Законом № 113-IX та Порядком № 221, не містить будь-яких ознак дискримінації позивача, оскільки така атестація була законодавчо встановлена та стосувалася усіх прокурорів, які виявили намір продовжувати роботу в органах прокуратури. Жодних доказів на підтвердження доводів про прояви дискримінацій саме щодо позивача матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що подаючи заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію від 15 жовтня 2019 року, позивач з урахуванням освіти та стажу роботи добровільно погодився як з умовами та процедурами її проведення, так і з можливими юридичних наслідками її результатів, що передбачені Законом № 113-IX.

На думку апеляційного суду, у суду першої інстанції були належні правові підстави для висновку про те, що створення кадрових комісії, зокрема Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур та затвердження порядку її роботи відбулося у відповідності до приписів Закону № 113-ІХ, а сам по собі факт початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур не впливає на порядок та процедуру проведення атестації працівників прокуратури відповідного рівня, що виявили бажання пройти відповідну атестацію.

Водночас апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що при звільненні позивача Прокуратурою Львівської області правомірно було надано пріорітет спеціальному законодавству перед приписами Кодексу законів про працю України, які могли бути застосовані лише субсидіарно у випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано певні спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас, з урахуванням приписів підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, відповідно до яких прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що за наявності відповідного рішення Першої кадрової комісії від 02 квітня 2020 року № 17 про неуспішне проходження позивачем атестації Прокуратурою Львівської області правомірно прийнято оспорюваний наказ № 626-к від 30 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади саме на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII з 04 травня 2020 року.

При цьому з огляду на пряму вказівку щодо формулювання підстав звільнення, що міститься у підпункті 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про фактичну відсутність ліквідації чи реорганізації Прокуратури Львівської області.

Відтак, у суду першої інстанції були належні фактичні та правові підстави для висновку про правомірність оскаржуваного ОСОБА_1 наказу прокуратури Львівської області №626-к від 30 квітня 2020 року, а відтак про безпідставність його позовних вимог.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі № 380/4116/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Н. М. Судова-Хомюк
Л. П. Іщук
Постанова у повному обсязі складена 08 квітня 2021 року.