Справа № 340/1176/20
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/1176/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),
суддів: Кругового О.О., Шлай А.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року (головуючий суддя: Черниш О.А.) по адміністративній справі № 340/1176/20, розглянутої в порядку спрощеного позовного провадження

за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2019 року (день звільнення) по 26.03.2020 року (день фактичного розрахунку);

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2019 року по 26.03.2020 року включно.

Позов мотивовано тим, що в день звільнення з військової служби з посади начальника метеорологічної служби штабу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з ним не проведено остаточного розрахунку, оскільки грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно він отримав 26.03.2020 року, а тому має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує право позивача на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з підстав, що компенсація за речове майно не є складовою грошового забезпечення, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 117 КЗпП щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця зі служби. Заява про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно подана позивачем до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України лише 24.02.2020 року, а тому у день звільнення позивача з військової служби 06.05.2019 року були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу такої грошової компенсації. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23 718,28 грн., та судові витрати в сумі 840,80 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення скасувати в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в цій частині відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду законним та обґрунтований, просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст.2 та ч.4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді начальника метеорологічної служби служби штабу. Наказом командира №107 від 06.05.2019 року його виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Наказом командувача Національної гвардії України №30 о/с від 01.03.2019 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за п.п. "б" (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №107 від 06.05.2019 року позивача з 06.05.2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. (а.с.5).

Згідно з довідкою №13 від 05.05.2019 року вартість речового майна (майна особистого користування), що належить до видачі позивачу, складає 41264,79 грн., а з нарахуванням ПДФО - 48692, 45 грн. (а.с.6).

Позивач 06.05.2019 року подав командиру військової частини рапорт про виплату йому компенсації за неотримане речове майно за період проходження служби. (а.с.31).

При звільненні з військової служби грошова компенсація вартості за неотримане речове майно позивачу виплачена не була.

У лютому 2020 року позивач повторно звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якій просив виплатити йому компенсацію за неотримане речове майно на підставі довідки №13 від 05.05.2019 року. (а.с.21).

Листом №69/23-795 від 05.03.2020 року відповідач повідомив позивача, що виплата грошової компенсації буде здійснена при надходженні коштів, за чергою, що утворилася у зв`язку з недостатністю фінансування. (а.с.40).

24.03.2020 року командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України видано наказ №232 від "Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно", яким, зокрема, наказано виплатити ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 48 692, 45 грн., кошти грошової компенсації за неотримане речове майно зараховані на рахунок позивача 26.03.2020 року. (а.с.7,50).

Позивач, вважаючи, що відповідач всупереч вимогам ст. 117 КЗпП України у день проведення повного розрахунку 26.03.2020 року не виплатив йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2019 року по 26.03.2020 року, звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив з того, що спірні правовідносини стосуються питання проходження та звільнення з військової служби в Національній гвардії України та відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача зі служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, дія якого поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами ч.2 ст.1-2 , ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України "Про речове забезпечення Національної гвардії України" від 07.06.2017 року №475, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 року за №797/30665, затверджено Інструкцію з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період та Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Національної гвардії України в мирний час та особливий період.

Затверджена цим наказом Інструкція з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період (надалі - Інструкція №475) визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України.

Розділом ІІІ Інструкції №475 установлений Порядок забезпечення речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період.

Згідно з пунктом 15 глави 1 розділу ІІІ , пункту 13 глави 5 розділу VI Інструкції №475 військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Для виплати грошової компенсації речовою службою військової частини видається довідка про вартість речового майна, що належить до видачі.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 року затверджено Порядок виплати, зокрема, військовослужбовцям Національної гвардії, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок №178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно з пунктами 2, 3, 4 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до пунктів 5, 7 Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої, в тому числі, Головним управлінням Національної гвардії, станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком; виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом у постановах від 03.10.2018 року у справі №803/756/17, від 23.08.2019 року у справі №2040/7697/18, від 04.02.2020 року у справі №825/1571/16, від 30.07.2020 року у справі №820/5767/17 - у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Таким чином військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Із матеріалів справи вбачається, що 06.05.2019 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у зв`язку зі звільненням у запас, та складено довідку №13 від 05.05.2019 року про вартість речового майна (майна особистого користування), що належить до видачі за формою, наведеною у додатку до Порядку №178.

У день виключення позивача зі списків особового складу військової частини йому не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, нарахування компенсація вартості речового майна на рахунок позивача здійснено відповідачем 26.03.2020 року.

Визначаючи право позивача на отримання середнього заробітку за період з 06.05.2019 року по 26.03.2020 року включно на підставі ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції правомірно врахував позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 31.10.2019 року у справі №825/598/17, від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18, про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість застосування норм ст. 116,117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Положеннями ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст.116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладене свідчить, що, оскільки розрахунок при звільненні позивача зі служби відповідачем не здійснений, позивач мав право на нарахування середнього заробітку за період з 06.05.2019 року 24.02.2020 року.

З урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 суд першої інстанції, виходячи з принципів співмірності, розумності та справедливості, застосував критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, врахував розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки порівняно із розміром сум, належних до виплати при звільненні, та правомірно стягнув з відповідача на користь позивача суму 23 718, 28 грн.

Суд першої інстанції у відповідності до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України правомірно стягнув на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на оплату судового збору у сумі 840,80 грн.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовано.

Оскільки судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та винесено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 12, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року по адміністративній справі № 340/1176/20- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 31 березня 2021 року, та не підлягає оскарженню в касаційному порядку відповідно до п.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай