Справа № 200/4354/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2021 року справа №200/4354/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача: Міронової Г.М., суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 р. у справі № 200/4354/20-а (головуючий І інстанції суддя Смагар С.В., повний текст складено 20.08.2020 р. в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Бахмутський об`єднаний міський військовий комісаріат про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-2), третя особа: Бахмутський об`єднаний міський військовий комісаріат, в якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати дії відповідача-1 протиправними щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги як особі, що отримала травму та захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; зобов`язати Бахмутський об`єднаний міський військовий комісаріат подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача-1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплати одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 25% ступеня втрати професійної працездатності, що настала через отримання травми та захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; зобов`язати відповідача-1 призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення йому 25% ступеня втрати професійної працездатності, що настала через отримання травми та захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (а.с. 1-5, 44-48).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 83-85).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, вважає рішення необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у позивача з набранням чинності 13.10.2018 р. Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців» № 2522-VIII від 06.09.2018 (яким було внесено зміни до п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби, які отримали саме захворювання у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особі, звільненою із строкової військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, пов`язаних з проходженням військової служби, але пізніше ніж через три місяці після звільнення її із строкової служби) виникло право на отримання такої одноразової грошової допомоги, яка є соціальним забезпеченням громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України, захист якого гарантовано ст. 17 Конституції України (а.с. 91-94).

31.03.2021 до суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства справа розглянута в порядку письмового провадження.

Частиною 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-9).

У посвідченні серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2019 року занотовано, що позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с. 11).

Витягом з наказу від 12 жовтня 2018 року № 291 (по стройовій частині) начальника 66 військового мобільного госпіталя 50-РС встановлено: позивач був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я (а.с. 20).

У довідці про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА № 032138, виданою Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 (м. Краматорськ), вказано, що ступінь втрати професійної працездатності позивача у відсотках на 12 жовтня 2018 року складає 25 відсотків. Захворювання пов`язане із захистом Батьківщини. Датою огляду є 13 червня 2019 року (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 513/3 від 05 жовтня 2018 року у позивача наявні захворювання пов`язані із захистом Батьківщини. Травма пов`язана з проходженням військової служби (а.с. 21).

Листом від 21 червня 2019 року № СЗ/4681 Бахмутський об`єднаний міський військовий комісаріат на звернення позивача про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини повідомив, що відповідно до довідки МСЕК серія 12 ААА № 032138 від 13 червня 2019 року, станом на 12 жовтня 2018 року позивачу встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, з причинним зв`язком: захворювання, так пов`язане із захистом Батьківщини. Згідно з пунктом 7 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 7 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців....», затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 (в редакції, яка діяла на момент встановлення часткової втрати працездатності, тобто 5 жовтня 2018 року), допомога призначається у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво). Виплата допомоги у разі втрати працездатності без встановлення групи інвалідності внаслідок захворювання законодавством була не передбачена. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Оскільки встановлено відсоток втрати працездатності на 12 жовтня 2018 року, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців» від 6 вересня 2018 року не поширюється (а.с. 34).

Листом від 30 серпня 2019 року № 116/14/5/1177/а фінансово-економічне управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України на звернення позивача до Міністра оборони України стосовно права на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення відсотка втрати працездатності повідомило, що відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», (чинний станом на 12 жовтня 2018 року) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності. Відповідно до довідки МСЕК від 13 червня 2019 року серія 12 ААА № 032138 встановлено 25% втрати працездатності станом на 12 жовтня 2018 року із зазначенням причини: захворювання, так, пов`язане із захистом Батьківщини. Ураховуючи зазначене, виплату одноразової грошової допомоги в разі встановлення відсотка втрати працездатності по захворюванню станом на 12 жовтня 2018 року законодавством не передбачено, підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги немає (а.с. 35).

Спірним у справі є наявність у Міністерства оборони України підстав для відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги як особі, що отримала травму та захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.

За змістом статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В розумінні статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» станом на 11 жовтня 2018 року на дату звільнення позивача з військової служби передбачалось, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Підпункт 7 пункту 2 статті 16 в редакції Закону № 2522-VIII від 06.09.2018 р. (набрав чинності 13.10.2018 р.) змінив зміст на такий: одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

В пункті 3 Порядку № 975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, моментом виникнення права на виплату одноразової грошової допомоги є дата встановлення втрати працездатності без встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу такої втрати, з чим він пов`язує своє право на отримання одноразової грошової допомоги, а саме: Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) у відповідній редакції.

За унормуванням частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (в редакції на момент встановлення ступеню втрати працездатності) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-XII окреслено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 12 Порядку № 975 передбачено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

За приписами пункту 13 (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) Порядку № 975 призначення і виплати одноразової грошової допомоги № 975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Спір між сторонами є наслідком відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги за його заявою, право на яку виникло у зв`язку зі встановленням позивачеві 25 % втрати працездатності, що пов`язане із захистом Батьківщини, згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААА № 032138 від 13 червня 2019 року (а.с. 13).

Враховуючи приписи наведених норм, днем виникнення права позивача на одноразову грошову допомогу є дата встановлення йому ступеню втрати працездатності, що вказана у довідці МСЕК серії 12 ААА № 032138 від 13 червня 2019 року.

Колегія суддів відзначає, що законодавство право на отримання одноразової грошової допомоги пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому ступеню втрати працездатності, що впливає на розмір такої допомоги.

У зв`язку з цим для вирішення спірних правовідносин між сторонами у цій справі необхідно застосовувати норми матеріального права, зокрема статті 16,16-3 Закону № 2011-XII, та Порядок № 975, що діяли станом на 12.10.2018 року.

При вирішенні спору у цій справі судом взято до уваги правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 286/1634/17.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення ступеня втрати працездатності (інвалідності) та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги, тощо і це відповідає принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права.

В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядком № 975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. "Обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не вказано у законодавстві, що регулює ці правовідносини.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів враховує, що, оскільки позивачу відсоток втрати працездатності встановлено 13 червня 2019 року, то Міністерство оборони України зобов`язане було розглянути документи позивача у відповідності до законодавства України, яке діяло станом на цю дату, оскільки позивач набув право отримання одноразової виплати і звернувся про виплату одноразової грошової допомоги у червні 2019 року.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи наведене, та те, що відповідач відмовив позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги як особі, що отримала травму та захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, то належним способом захисту прав позивачу буде визнання дій Міністерства оборони України протиправними щодо відмови позивачу в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги як особі, що отримала травму та захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; зобов`язання Донецького обласного військового комісаріату подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення йому 25% ступеня втрати професійної працездатності, що настала через отримання травми та захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Частина 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, п. 3, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 р. у справі № 200/4354/20-а - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 р. у справі № 200/4354/20-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Бахмутський об`єднаний міський військовий комісаріат про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати дії Міністерства оборони України протиправними щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі, що отримала травму та захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Зобов`язати Донецький обласний військовий комісаріат подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення йому 25% ступеня втрати професійної працездатності, що настала через отримання травми та захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 7 квітня 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць