Справа № 420/1450/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1450/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного офісу Держаудитслужби про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 12.02.2018 по 30.09.2020 в сумі 81320,37 грн, вирішив адміністративний позов задовольнити

І. Суть спору:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Південного офісу Держаудитслужби, в якому позивач просить:

- стягнути з Південного офісу Держаудитслужби на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 12 лютого 2018 року по 30 вересня 2020 року в сумі 81 320.37 грн.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція позивача
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в період з 12.08.2018 по 30.09.2020 відповідач середній заробіток позивачу виплачує не у повному обсязі. Представник позивача зауважує, що за вказаний період відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток в загальному розмірі 226 642 грн 62 коп., проте фактично йому виплачено кошти в сумі 145 322 грн 27 коп.

Представник позивача зазначає, що при визначенні суми недооплаченого відповідачем середнього заробітку слід прийняти до уваги штатні розписи відповідача на 2018, 2019 та 2020 роки, згідно з якими змінювались розміри посадових окладів за займаною позивачем посадою (у 2018 році посадовий оклад 4800,00 грн, у 2019 5110 грн, у 2020 5500 грн). Тобто з 01.01.2019 має застосовуватися коефіцієнт підвищення 1,06, з 01.01.2020 1,08, що передбачено п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

У відповіді на відзив представник позивача звертає увагу, що позивач з 12.02.2018 по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою командира в/ч НОМЕР_1 від 01.10.2020 № 1017; з військової служби він до цього часу не звільнявся, жодного дня перерви у військовій службі під час дії особливого періоду у позивача немає, а тому відповідачем безпідставно застосовано новий період для розрахунку середньої заробітної плати, що призвело до протиправного зменшення в нарахуванні та виплаті позивачу належних йому сум заробітної плати за вищевказаний період.

(б) Позиція відповідача
31.03.2021 відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому він вважає, що доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними, а тому вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У зв`язку з тим, що укладено новий контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України настає новий період для розрахунку середньої заробітної плати і розраховується відповідно до абзаців 2, 3 пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), складової якої є оклад.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

08.02.2021 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

IV. Обставини, встановлені судом
Позивач відповідно до наказу № 142-О від 21.10.2015 призначений на посаду головного державного фінансового інспектора з питань будівництва відділу контролю у сфері матеріального виробництва та фінансових послуг в Державну фінансову інспекцію в Херсонській області, без конкурсного відбору, як військовослужбовця, який був звільнений у запас (демобілізований), який був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, з випробувальним терміном два місяці. 26.10.2015 позивач прийняв Присягу державного службовця.

02.11.2015, відповідно до наказу № 144-О від 02.11.2015, позивача призначено в порядку переведення на посаду головного державного фінансового інспектора відділу інспектування у соціальній сфері та культурі.

08.12.2015, відповідно до наказу № 221-О від 08.12.2015, за достатній рівень знань для подальшої роботи та сумлінне ставлення до її виконання позивачу скорочено випробувальний термін та присвоєно 13 (тринадцятий) ранг державного службовця.

01.05.2016, згідно з наказом № 40-О від 27.05.2016, позивачу присвоєно 09 (дев`ятий) ранг державного службовця, відповідно до ст. 39 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» Державну фінансову інспекцію в Херсонській області реорганізовано шляхом приєднання до Південного офісу Держаудитслужби.

01.11.2016 відповідно до наказу № 24-О від 31.10.2016 Південного офісу Держаудитслужби позивача призначено в порядку переведення з Держфінінспекції в Херсонській області, за згодою, на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю у соціальній галузі та культури Управління Південного офісу Держаудитслужби в Херсонській області.

Відповідно до наказу № 124 від 07.05.2018, у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Південного офісу Держаудитслужби відділ контролю у соціальній галузі та культури Управління Південного офісу Держаудитслужби в Херсонській області перейменовано у відділ контролю у соціальній галузі та сфери культури Управління Південного офісу Держаудитслужби в Херсонській області.

02.11.2018 згідно з наказом № 397-О позивачу присвоєно черговий 8 (восьмий) ранг державного службовця.

12.02.2018 позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду строком на шість місяців.

З 14 лютого 2018 року відповідно до наказу відповідача від 20.02.2018 № 50-О позивача увільнено від виконання посадових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у Збройних Силах України, а саме до військової частини НОМЕР_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Відповідно до п.п. 2,3 зазначеного наказу, за позивачем зберігається на весь час військової служби за контрактом протягом дії контракту строком на 6 місяців, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, місце роботи та посада. Фінансовому відділу необхідно забезпечити нарахування та виплату позивачу середньої заробітної плати за його посадою за час військової служби за контрактом, починаючи з 14 лютого 2018 року.

13.07.2018, під час дії контракту від 12.02.2018, позивач підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду строком на шість місяців. Надалі, позивача прийняли на військову службу за контрактом від 25.07.2018, яку він проходить по теперішній час.

З 12.02.2018 та на момент подання позовної заяви позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою командира в/ч НОМЕР_1 від 01.10.2020 № 1070.

За час проходження військової служби в період з 12.02.2018 по 30.09.2020, відповідач фактично виплатив середній заробіток в сумі 145 322 грн 27 коп. (підтверджується довідкою від 26.10.2020 № 151511-14/5461-2020).

V. Джерела права та висновки суду.
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України »Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До розрахунку включаються як основна заробітна плата, так і різного роду доплати та надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років, тощо). Не враховуються виплати за виконання окремих доручень, або ж одноразові виплати, зокрема, компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, компенсаційні виплати на відрядження і переведення, тощо.

Відповідно до п. 2 ст. 50 Закону України «Про державну службу», заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

Пунктом 3 статті 50 Закону України «Про державну службу» передбачено такі види премій: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Визначено, що Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках залучення працівників до виконання військових обов`язків. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунтом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за період працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач мав здійснювати виплату середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого працівникові після підвищення, на його оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Щодо суми, розрахованої позивачем у позові, відповідач у відзиві на позовну заяву заперечень щодо розрахунку коефіцієнту підвищення не надав, а тому при нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку має враховуватися середньоденна заробітна плата: з 12.02.2018 407,80 грн, з 01.01.2019 432,27 грн (407,80 х 1,06 коефіцієнт підвищення), з 01.01.2020 466,85 (432,27 х 1,08 коефіцієнт підвищення).

Суд відхиляє позицію відповідача про те, що оскільки позивач уклав новий контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України для розрахунку середньої заробітної плати настає новий період , у зв`язку з чим середній заробіток розраховується відповідно до абзаців 2, 3 пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), складової якої є оклад.

Так, відповідно до ч.3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на шість місяців або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII, який набрав чинності 18.03.2014, був затверджений Указ Президента України від 17.03.2014 № 3030 «Про часткову мобілізацію».

Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період», в якій зазначено що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Верховний Суд дотримується цієї ж позиції і в інших постановах, зокрема, у справах № 131/1449/16-ц, № 727/2187/16-ц, № 640/4439/16-ц, № 211/1546/16-ц. Таким чином, суд дійшов висновку, що особливий період в Україні діє, починаючи з 17.03.2014 і продовжує діяти насьогодні.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Таким чином, суд зауважує, що гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до ч. 3 ст. 24, ч. 5, 11 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З огляду на матеріали справи, суд встановив, що відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2020 № 1070 позивач з 12.02.2018 та на момент подання позову проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з військової служби не звільнявся, жодного дня перерви у військовій службі під час дії особливого періоду у позивача немає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підстави для застосування відповідачем нового періоду для розрахунку середньої заробітної плати відсутні, а тому зменшення в нарахуванні та виплаті позивачу належних йому сум заробітної плати є безпідставними та протиправними.

VI. Судові витрати
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, представник позивача у позові до відповідача просить відшкодувати витрати у розмірі 4 600,97 (чотири тисячі шістсот гривень дев`яносто сім копійок) грн, на підтвердження яких до позову додав: договір про надання правової допомоги від 05.10.2020, рахунок-фактуру від 29.09.2020 на суму 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн, квитанція № 1 від 05.10.2020 на суму 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн, рахунок-фактуру від 11.11.2020 на суму 2100 грн 97 коп (дві тисячі сто гривень дев`яносто сім копійок), квитанцію про сплату на суму 2000 грн 97 коп. (дві тисячі гривень дев`яносто сім копійок), рахунок № 87 від Південного офісу Держаудитслужби від 12.10.2020 та квитанцію про сплату на суму 100 грн 97 коп (сто гривень дев`яносто сім копійок).

Окрім визначеною договором сумою, представником позивача, також, були здійсненні витрати на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію до Південного офісу Держаудитслужби у розмірі 100 грн. 97 коп. (сто гривень дев`яносто сім копійок), що підтверджується квитанцією про сплату на суму 100 грн 97 коп. (сто гривень дев`яносто сім копійок).

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які належать розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Верховний Суд у Постанові від 01.09.2020 р. у справі № 640/6209/19/ зауважує, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, непов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Частиною 7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, визначаючи це питання, за встановлених обставин, суд на підставі вищезазначеного, а також розглянувши додані докази понесення позивачем витрат на правову допомогу, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), вважає, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є заявлена у позові сума 4600,97 (чотири тисячі шістсот гривень дев`яносто сім копійок) грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Стягнути з Південного офісу Держаудитслужби за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 12 лютого 2018 року по 30 вересня 2020 року в сумі 81 320,37 (вісімдесят одна тисяча триста двадцять гривень тридцять сім копійок) грн.

3. Стягнути з Південного офісу Держаудитслужби за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4600,97 (чотири тисячі шістсот гривень дев`яносто сім копійок) грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Південний офіс Держаудитслужби, , адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83

Суддя О.Я. Бойко