Справа № 640/13951/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року м. Київ № 640/13951/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області
про скасування рішення від 24.10.2019 №2018, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якій просить суд (з урахуванням заяви про усунення недоліків від 24.12.2020 №03-14/195673/20):

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 24.10.2019 №2018/334 про відмову у наданні громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Державну міграційну службу України надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , 1977 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 відповідно до поданої ним заяви.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про те, що в липні 2019 року він зернувся до відповідача із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка перебуває у шлюбі із громадянкою України понад 2 (два) роки, та надав відповідні документи, однак рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 24.10.2019 №2018/334 відмовлено у наданні громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, яке було прийнято у зв`язку з тим, що позивач зазначив свідомо неправдиві відомості, що, на думку позивача, не грунтується на фактичних обставинах та не підтверджується жодним доказом. Як зазначив позивач, в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян за невідомих обставин з`явився незаконний запис про розірвання вищевказаного шлюбу на підставі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 у справі №706/390/19. Вказана обставина стала підставою для відмови у наданні дозволу, оскільки дані зазначені позивачем в заяві, на той час, не відповідали даним з реєстру. Згодом, у зв`язку з переглядом судового рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 у справі №706/390/19 було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу не звертались, а сам позов було подано не встановленими особами, у зв`язку з чим рішення суду від 25.03.2019 було скасовано. Таким чином, представник позивача звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою, в якій просив скасувати рішення від 24.10.2019 №2018/334, однак, як зазначив позивач, при розгляді вказаного звернення посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, всупереч частині другій статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, не було надано відповідної оцінки наданому рішенню Христинівського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2019 року та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, та не поновлено порушене право позивача. Внаслідок чого станом на сьогоднішній день існує цілком незаконне рішення про відмову №2018, оскільки вказані позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну данні повністю підтвердилися. Позивач перебуває у законному шлюбі з 2017 року, а тому відмова у наданні дозволу з посиланням на пункт 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» за таких обставин є незаконною та безпідставною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/13951/20 та запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву, а також витребувано від Державної міграційної служби України належним чином завірені копії всіх документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 01.09.2020 від Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 вважає, що позов є необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Так, відповідач-1 зазначив про те, що вирішуючи питання про надання позивачеві дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що позивачем надано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 12.03.2019, відповідно до якого укладено шлюб між ним та громадянкою України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано 22.03.2017, про що складено відповідний актовий запис № 26. Водночас, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 7 від 21.10.2019, 11.05.2019 на підставі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 по справі 706/390/19 про розірвання шлюбу, до реєстру внесено інформацію про розірвання шлюбу. Таким чином, на час звернення позивача 18.07.2019 до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області, шлюб позивача було розірвано, що і стало підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». Оскільки жодного документа який би підтверджував наявність у позивача підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, згідно підстав, визначених законодавством, подано не було, відповідач-1 вважає, що позовна заява є необгрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

У відповіді на відзив від 07.09.2020 представник позивача зазначив про те, що відзив відповідача-1 є безпідставним, необгрунтованим та таким, що не спростовує доводів, викладених в позовній заяві, оскільки рішення відповідача-2 про відмову не може ґрунтуватися на фактах, які визнані судом фіктивними та незаконними, а також на даних, які були виключені з реєстру. Не зважаючи на обов`язковість доказування, відповідач не надав суду доказів, які б станом на сьогоднішній день, всупереч рішенню Христинівського районного суду Черкаської області від 28.11.2019 та даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, доводили б законність оскаржуваного рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2020 в задоволенні клопотання представника Державної міграційної служби України про розгляд справи у судовому засіданніз викликом (повідомленням) сторін відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києв від 09.12.2020 позовну заяву громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків.

Оскільки позивачем у встановлені судом строки були усунуті недоліки, які перешкоджали розгляду справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2021 продовжено розгляд справи №640/13951/20 та запропоновано Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області протягом 15 днів з дня вручення цієї ухвали надати відзив на позовну заяву.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - відповідач-2) правом щодо надання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не скористалось.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Арабської Республіки Єгипет, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 05.04.2017, термін дії до 04.04.2024.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2019 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою №451880000/1568 про надання дозволу на імміграцію в Україну. В якості підстави для надання такого дозволу вказано наступне: 03/01 шлюб з громадянином України, діти і батьки громадян України згідно з пунктом 1 частина третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

За результатами розгляду матеріалів справи та заяви громадянина Республіки Єгипет ОСОБА_1 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 24.10.2019 №2018/334 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до висновку за результатами розгляду заяви громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що відповідно до матеріалів справи, 18 липня 2019 року громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_3 , виданий 05.04.2017 терміном дії до 04.04.2024, перебуваючи в Україні на законних підставах, звернувся з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка перебуває у шлюбі із громадянкою України понад 2 (два) роки, та надав відповідні документи.

В ході проведеної перевірки встановлено, що громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 надав свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 12.03.2019, відповідно до якого шлюб між заявником та громадянкою України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано 22 березня 2017 року, про що складено відповідний актовий запис №26.

Водночас, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 21.10.2019, 11 травня 2019 року на підставі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 по справі №706/390/19 про розірвання шлюбу, до реєстру внесено інформацію про розірвання шлюбу.

Як зазначив відповідач-2 у своєму висновку, за результатами якого прийнято оскаржуване рішення, на час звернення заявника 18 липня 2019 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, шлюб заявника було розірвано, що є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, враховуючи викладені факти, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 24.10.2019 №2018/334 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Представник позивач пояснив, що під час ознайомлення з матеріалами справи №706/390/19 та перегляду вказаного судового рішення про розірвання шлюбу за нововиявленими обставинами було встановлено та зазначено в рішенні суду від 28.11.2019, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу не зверталися, а сам позов було подано невстановленими особами. За таких обставинрішення Христинівського районного суду від 25.03.2019 року про розірвання шлюбу було скасовано. На підставі цього було анульовано з Державного реєстру актів цивільного стану громадян запис про розірвання шлюбу.

Враховуючи на те, шо рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 28.11.2019 було скасовано попереднє рішення про розірвання шлюбу, сам факт розірвання шлюбу визнано фіктивним та незаконним, а згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян позивач ОСОБА_1 є одруженим на громадянці України з 22 березня 2017 року, представником позивача було вчинено дії щодо досудового врегулювання спірних правовідносин шляхом подання 28.02.2020 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмової вимоги про скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 24.10.2019 № НОМЕР_8.

Листом від 18.03.2020 №3-931/6/8010-20/8010.6.1/1227-20 Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повідомило позивача про те, що за результатами розгляду звернення та на підставі надісланого рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 28.11.2019 у справі №706/390/19, не вважається за можливе прийняти рішення про скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Єгипту ОСОБА_1 , оскільки таке рішення стосується лише скасування рішення вказаного суду щодо розірвання шлюбу укладеного іноземцем з громадянкою України ОСОБА_5 та не містить прямої вказівки (у тому числі підрозділам ДМС України) щодо вчинення будь-яких інших дій.

Таким чином, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини п`ятнадцятої статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ).

Положеннями Закону України «Про імміграцію» визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними (ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл (ст. 6 Закону).

Розділом ІІІ Закону врегульовано правовий порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання, згідно якого заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються, серед іншого, для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Згідно з статтею 9 Закону №2491-ІІІ термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Частиною першою статті 10 Закону №2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Разом з тим Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п.10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п.11 Порядку №1983).

Відповідно до п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п.16 Порядку №1983).

Отже зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2019 громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка перебуває у шлюбі із громадянкою України понад 2 (два) роки та надав відповідні докази.

До заяви позивачем додані всі необхідні документи, передбачені статтею 9 Закону України "Про імміграцію" та пунктом 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983.

Матеріали справи свідчать про те, що підставою для прийняття відповідачем-2 оскаржуваного рішення стала інформація, зазначена у витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 21.10.2019, а а саме, що 11 травня 2019 року на підставі рішеня Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 по справі №706/390/19 про розірвання шлюбу, до реєстру внесено інформацію про розірвання шлюбу.

Внаслідок цього, відповідач дійшов висновку, що у заяві про надання дозволу на імміграцію заявника позивачем зазначено свідомо неправдиві відомості, тобто, що шлюб між заявником та ОСОБА_5 розірвано.

За таких обставин, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Суд звертає увагу, що статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Однак суд зазначає, що наявна у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 21.10.2019 інформація, не може свідчити про вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України в частині зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей.

У відповідності до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому суд зазначає, що вказана відповідачем інформація, яка була покладена в основу прийнятого рішення, не містить жодних доказів, якими вона мотивована.

У свою чергу за пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Суд критично оцінює посилання відповідача-2 на витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 21.10.2019, як на доказ, що позивач свідомо надає неправдиві відомостей, оскільки дана обставина не може підтверджувати той факт, що позивач на момент подання заяви про надання на імміграцію володіти такою інформацією, тобто, на думку суду, наведена така обставина не містить ознак неправдивих відомостей чи підроблених документів позивачем, що свідомо наведені ним у заяві про надання дозволу на імміграцію.

Позивачем наголошено на тому, що в заяві про надання дозволу на імміграцію він зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України і це мало відповідати дійсності, однак, як було згодом встановлено, в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян за невідомих обставин з`явився незаконний запис про розірвання вищевказаного шлюбу на підставі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 року (справа №706/390/19). Вказані данні реєстру стали підставою для відмови у наданні дозволу, оскільки данні зазначені позивачем в заяві, на той час, не відповідали даним з реєстру.

Судом встановлено, що рішенням Христинівського районного суду від 25.03.2019 у справі №706/390/19 позовні вимоги ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( паспорт серії НОМЕР_5 , ІПН: НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( громадянин Арабської республіки Єгипет, серія НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) задоволено. Суд вирішив розірвати шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 22 березня 2017 року Христинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 26.

Разом з тим, у зв`язку з переглядом рішення Христинівського районного суду від 25.03.2019 у справі №706/390/19 за нововиявленими обставинами судом було встановлено наступне.

Як вбачається з рішення суду від 28.11.2019 у справі №706/390/19, позивачка ОСОБА_5 із вище вказаним позовом до суду не зверталася, даний позов був поданий не відомими їй особами, позивачка із 06.03.2019 року перебувала за кордоном, що підтверджується копією її паспорту, а рішення суду порушує її права та у відповідності до частини третьої статті 429 ЦПК України. Таким чином, дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_5 про перегляд рішення Христинівського районногосуду Черкаськоїобласті від 25.03.2019 року в справі №706/390/19 за позовомОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу за нововиявленими обставинами підлягає до задоволення. Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 року в справі № 706/390/19 необхідно скасувати та закрити провадження у справі, оскільки позивачка фактично відмовляється від позову, оскільки його не подавала.

Вказаним рішенням заяву ОСОБА_5 про перегляд рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 року у зв`язку з нововиявленими обставинами в справі № 706/390/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 року скасовано та закрито провадження по справі № 706/390/19 про розірвання шлюбу. З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведені обставини також підтверджують той факт, ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 до суду з позовом про розірвання шлюбу не звертались, що також підтверджує доводи позивача про те, що він при зверненні доЦентрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не надавав свідомо неправдиві відомості.

У зв`язку з тим, що рішенням Христинівського районного суду від 28.11.2019 скасовано та закрито провадження по справі № 706/390/19, представник позивача звернувся до ЦМУ ГУ ДМС у м. Києві та просив скасувати рішення від 24.10.2019 №2018/334 про відмову у наданні громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, однак листом від 18.03.2020 №3-931/6/8010-20/8010.6.1/1227-20 Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повідомило представника позивача про те, що за результатами розгляду звернення та на підставі надісланого рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 28.11.2019 у справі №706/390/19, не вважається за можливе прийняти рішення про скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Єгипту ОСОБА_1 , оскільки таке рішення стосується лише скасування рішення вказаного суду щодо розірвання шлюбу укладеного іноземцем з громадянкою України ОСОБА_5 та не містить прямої вказівки (у тому числі підрозділам ДМС України) щодо вчинення будь-яких інших дій.

Разом з тим, суд звертає увагу, що пункт 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію", на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ ніяким чином не свідчить про те, що позивач на момент винесення такого рішення був обізнаний з фактами, викладеними в рішенні суду від 25.03.2019 у справі №706/390/19.

Також суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності, відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним вчинено будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Отже відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача в площині питання прийняття оскаржуваного рішення, яке, в свою чергу, є невмотивованим, а відповідно протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача видати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

В силу приписів пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рекомендацією №R (80) 2 комітету державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, враховуючи висновок суду про протиправність та скасування рішення від 24.10.2019 №2018/334 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а також зважаючи на те, що надання дозволу на імміграцію є виключною компетенцією суб`єкта владних повноважень, належним і достатнім способом захисту та відновлення порушених прав позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень в даному випадку буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію", з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У відповідності до частин другої, четвертої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 24.10.2019 №2018/334 про відмову у наданні громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заявуАрабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) на користь громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.