Справа № 160/10294/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2021 року м. Дніпросправа № 160/10294/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року (головуючий суддя - Рищенко А.Ю.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава

про визнання неправомірними дій, скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного бюро розслідувань (далі - Відповідач-1), Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича (далі - Відповідач-2), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава (далі - Відповідач-3), в якій просила суд:

- визнати дії виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимирович, направленні на звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава - неправомірними;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 року №93ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 року №514-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 року №531-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 13.10.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, а за відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі;

- стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.10.2020 року по дату винесення судового рішення.

В обґрунтування позову зазначено про те, що на час затвердження змін до штатного розпису, а саме: 14.07.2020, що і стало в подальшому підставою для звільнення, не було затверджено Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, в порушення ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», що, на думку Позивача, свідчить про відсутність зміни істотних умов проходження служби. При цьому, в результаті змін до штатного розпису посади директора та заступників збереглися, і, на думку Позивача, фактично за новим штатним розписом ці особи повинні виконувати посадові обов`язки, тому скорочення посади Позивача не відбулось. Позивач вказав і про те, що у зв`язку з тим, що підстави для припинення державної служби, передбачені ст. 87 Закону України «Про державну службу» на думку останнього були відсутні, ОСОБА_1 звернулась до Державного бюро розслідувань із заявою на переведення на іншу рівнозначну посаду, однак листом від 13.08.2020 року Позивачу було відмовлено в такому переведенні та зазначено, що переведення працівників Державного бюро розслідувань з посад державної служби на посади, які підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу не передбачено. 13.08.2020 Позивач повторно звернувся з листом до Державного бюро розслідувань з вимогою повторно розглянути питання переведення, адже першого заступника директора Державного бюро розслідувань та заступника директора Державного бюро розслідувань було переведено з посади державної служби на посаду, яка підлягає заміщенню особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу, проте відповідь на вказане звернення Позивач не отримав, а відсутність дій щодо переведення, на думку Позивача, свідчать про застосування неоднакового підходу до однакових правовідносин. З огляду на обставини, викладені у позовній заяві Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 року №93 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі №160/10294/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава про визнання неправомірними дій, скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 року №514-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державного бюро розслідувань від 28.08.2020 року №531-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державного бюро розслідувань від 13.10.2020 року №616-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42224,56 грн. (т. 2, а.с.182-187).

Відповідач-1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 2, а.с. 233-243).

В апеляційній скарзі Відповідач-1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що наказ ДБР від 08.07.2020 №323 Позивачем взагалі не оскаржувався, а ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 позовну заяву ОСОБА_1 , в частині позовних вимог про скасування наказу ДБР від 14.07.2020 №93ДСК, залишено без розгляду, тому суд позбавлений процесуальної можливості надавати правову оцінку зазначеним наказам.

Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач-1, також вказав про те, що відповідно до положень Закону України «Про державну служба» ОСОБА_1 належним чином попереджена про наступне вивільнення - 21 липня 2020 року. При цьому, положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР від 05.08.2020 №743 не врегульовує питання призначення, переведення та звільнення державних службовців. Окрім того, на думку Відповідача-1, факт відсутності або затвердження такого положення не впливає на безумовне право Директора ДБР затверджувати структуру та штатну чисельність територіальних управлінь за поданням директорів територіальних управлінь. Поряд із зазначеним, Відповідач-1 звернув увагу і на те, що в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закону України «Про державну службу» та КЗпП України при вивільненні державних службовців у зв`язку із скороченням посад державної служби, зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України не враховується переважне право особи на залишення на роботі, крім того у суб`єкта призначення відсутній обов`язок переведення особи, посада якої скорочується на рівнозначну або нижчу посаду.

Відповідач-3, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 3, а.с. 2-14).

В апеляційній скарзі Відповідач-3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що зважаючи на правомірність наказів ДБР від 08.07.2020 №323 та від 14.07.2020 №93ДСК, які винесені в межах повноважень, наданих статтею 12 Закону України «Про державне бюро розслідувань» Директору ДБР (або особи, що виконує його обов`язки), що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, Державне бюро розслідувань мало всі правові підстави для звільнення ОСОБА_1 в порядку регламентованому статтею 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Відповідача-1, в якому просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача-1, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обґрунтовуючи відзив Позивач, зокрема вказав про те що матеріали справи не містять жодного належного, допустимого та достовірного доказу вручення Позивачу повідомлення про наступне вивільнення, з врученням якого Закон пов`язує обрахування 30-ти денного строку. Крім того, Позивач зазначив і про те, що на момент попередження Позивача про наступне вивільнення та станом на момент прийняття рішення про звільнення Позивача із займаної посади - 13.08.2020 року не існувало норми, яка б встановлювала виключні умови призначення осіб рядового та начальницького складу ДБР за конкурсом, а діяла загальна норма ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» щодо прийняття громадян України на службу в ДБР за конкурсом, тому, на думку Позивача, відмова Відповідача-1 у задоволенні заяви Позивача про переведення на посаду заступника директора ТУ ДБР у м. Полтава є протиправною.

Відповідач-1 подав додаткові пояснення, в яких зазначив про те, що при визначенні дати звільнення в наказі ДБР від 13.08.2020 враховувалося, що ОСОБА_1 в силу закону, була повідомлена про звільнення 21.07.2020 року, однак, судом першої інстанції не враховано положення статті 9-1 Закону України «Про державну службу» та помилково надано пріоритет факту безпосереднього вручення такого повідомлення - 27.07.2020 року, що, на думку останнього, суперечить чинному законодавству.

В судовому засіданні 10 березня 2021 року представник Відповідача-1 та представник Відповідача-3 вимоги апеляційної скарг Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава підтримали у повному обсязі. Позивач проти вимог апеляційних скарг заперечив.

В судовому засіданні 10 березня 2021 року колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила оголосити перерву у засіданні до 24.03.2021 року о 09:00 год.

В судовому засіданні 24 березня 2021 року колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила оголосити перерву у засіданні до 31.03.2021 року о 10:40 год.

Відповідач-2 та Відповідач-3 які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 31.03.2021 року своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили, що не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні 31 березня 2021 року представник Відповідача-1 вимоги апеляційної скарг Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава підтримав у повному обсязі.

Позивач та його представник проти вимог апеляційних скарг Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава заперечили.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, кожного окремо, та проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 обіймала посаду першого заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

На час призначення на посаду та проходження служби Позивачем дана посада відносилась до посад державної служби.

Державним бюро розслідувань 26 лютого 2020 року прийнято наказ №47 «Про затвердження переліку посад у центральному апараті Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу».

08 липня 2020 року виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. було видано наказ №323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», відповідно до якого посади директора та заступника директора територіальних управлінь Державного бюро розслідувань підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.

14 липня 2020 року виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. було видано наказ №93 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік», підставою для видання якого слугував Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затверджений наказом Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 року №323.

Наказ від 14 липня 2020 року №93 ДСК вводився в дію з 17.08.2020 року. В п. 2 наказу зазначено про скорочення посад державної служби відповідно додатку, зокрема: директор - 1 посада, перший заступник директора - 1 посада, заступник директора - начальник слідчого управління - 1 посада. Натомість введено до штатного розпису посади старшого начальницького складу (полковник ДБР): директор - 1 посада, заступник директора - 2 посади.

14 липня 2020 року Відповідачем-2 видано наказ №336 «Про попередження працівників» та направлено лист на адресу Директорів (виконуючих обов`язків) територіальних управлінь в якому Відповідач-2 просив прибути особисто та забезпечити своєчасне прибуття перших заступників та заступників 16.07.2020 року до Державного бюро розслідувань.

16 липня 2020 року Відповідачем-2 винесено попередження про наступне вивільнення Позивача, в якому останнього попереджували про скорочення посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження, та про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

16 липня 2020 року складено акт №16 про те, що Позивач не прибув до Державного бюро розслідувань для отримання попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби.

Відповідно до протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16 липня 2020 року Позивачу було надіслано 16 липня 2020 року попередження про наступне вивільнення на 2 адреси електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та засобами поштового зв`язку за адресою (АДРЕСА_1) (т. 1, а.с. 124-131).

В рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зазначено про те, що попередження про наступне вивільнення отримано 27 липня 2020 року (т. 1, а.с. 131).

13 серпня 2020 року Відповідачем-2 було видано наказ №514-ос про звільнення Позивача з 20 серпня 2020 року, в якому однією з підстав для звільнення вказано персональне попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року та протокол про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16 липня 2020 року.

13 серпня 2020 року Відповідачем-2 видано розпорядження №3-Р-20, яким Позивача зобов`язано прибути до Управління кадрової роботи та державної служби Державного бюро розслідувань 20 серпня 2020 року разом із службовим посвідченням та актами передачі справ і майна.

14 серпня 2020 року Позивачем було повідомлено виконуючого обов`язки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про знаходження на лікарняному, що в подальшому було доведено до відома Відповідача-2 (доповідна записка №15/15-03 від 17 серпня 2020 року).

Відповідно до листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 20 серпня 2020 року Відповідача-2 було повідомлено про те, що Позивач об 11:47 год. повідомила про знаходження на лікарняному.

20 серпня 2020 року Відповідачем-2 видано наказ №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року №514-ос». Вказаний наказ видано у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю Позивача та змінено п. 9 наказу від 13 серпня 2020 року №514-ос, виклавши його в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби». Підставою для винесення вказаного наказу зазначено лист Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 20 серпня 2020 року №12289/15-10.

Листом від 21 серпня 2020 року №10-13-01-18686 Державне бюро розслідувань направило наказ №531-ос від 20 серпня 2020 року на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

13 жовтня 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2. було винесено наказ №616-ос, відповідно до якого було припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

13 жовтня 2020 року на адресу Позивача було направлено повідомлення про звільнення разом із наказом №616-ос від 13 жовтня 2020 року.

Правомірність прийняття наказів від 13.08.2020 року №514-ос, від 20.08.2020 року №531-ос та від 13.10.2020 року №616-ос є предметом судового розгляду у даній справі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, зокрема про те, що матеріали справи свідчать про порушення Відповідачем-2 порядку звільнення Позивача, у тому числі з огляду на порушення тридцятиденного строку з моменту належного повідомлення Позивача про наступне вивільнення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до приписів частини другої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

З матеріалів справи встановлено, що підставою для звільнення Позивача визначено п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII у зв`язку із скороченням посади державної служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Статтею 9-1 Закону №889-VIII врегульовано питання порядку доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Так згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону №889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9-1 Закону №889-VIII інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Згідно з положеннями ч. 2 - ч. 5 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1042, інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити:

1) дату, час та місце складення протоколу;

2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону;

3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю;

4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо);

5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю;

6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи;

7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю;

8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол;

9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом;

10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання щодо створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів врегульовано положеннями Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року №851-IV (далі - Закон №851-IV).

За правилами ч. 1 ст. 7 Закону №851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.2 ст. 6 Закону №851-IV).

З аналізу вищенаведеного слідує те, що, у разі направлення особі електронного документа, останній має обов`язково містити електронний підпис автора документу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при визначенні дати звільнення в наказі Відповідача-1 від 13 серпня 2020 року останній вважав, що ОСОБА_1 в силу положень ст. 9-1 Закону №889-VIII була повідомлена про звільнення 21 липня 2020 року.

Як свідчать матеріали справи повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 було складено 16 липня 2020 року та у цей же день направлено Позивачу двома способами, а саме: на дві адреси електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 124-131).

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 , яке було направлено Позивачу 16 липня 2020 року на дві адреси електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у форматі файла pdf з назвою « 10-13-01-15514.pdf» не містило електронного підпису ані автора такого документу, ані особи, яка направила такий документ на вказані електронні адреси, що не заперечується учасниками справи.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що відсутність електронного підпису на повідомленні про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 16 липня 2020 року унеможливлює ідентифікацію відправника та/або автора повідомлення, а зміст такого повідомлення не захищений від внесення правок та викривлення та може викликати сумніви у його відповідності паперовому примірнику, що є недопустимим з огляду на обов`язок керівника державної служби належним чином попередити державного службовця про наступне звільнення.

Поряд із зазначеним, колегія суддів звертає увагу на те, що повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 16 липня 2020 року направлено останній, також, засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 (штриховий кодовий ідентифікатор 268).

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що датою отримання ОСОБА_1 поштового відправлення (штриховий кодовий ідентифікатор 268) відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення є 27 липня 2020 року.

Натомість, відповідно до табелю обліку робочого часу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві 27 липня 2020 року ОСОБА_1 знаходилась на робочому місці в місті Полтава, де пропрацювала 8 годин робочого часу, що свідчить про недостатність такого доказу повідомлення Позивача про наступне вивільнення як рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (штриховий кодовий ідентифікатор 268).

Більш того, сам по собі факт направлення 16 липня 2020 року повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не може слугувати належним доказом повідомлення Позивача про наступне звільнення, з огляду на те, що у вказаний період ОСОБА_1 перебувала у м. Полтава, так як місце роботи останньої - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, знаходиться безпосередньо у м. Полтава, про що Відповідачам було достеменно відомо.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи представник Відповідача-1 пояснив, що ОСОБА_1 фактично отримала повідомлення про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року саме 27 липня 2020 року.

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку посиланням Відповідачів на положення ст. 9-1 Закону №889-VIII, як на підставу вважати, що Позивач був повідомлений про звільнення 21 липня 2020 року, звертає увагу на те, що елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Так, на думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії», «Олександр Волков проти України).

Вказане свідчить про те, що положення ст. 9-1 Закону №889-VIII підлягають застосуванню з урахуванням дотримання керівником державної служби вимог й інших законодавчо встановлених вимог щодо належного повідомлення державного службовця про наступне звільнення, у тому числі: з направленням повідомлення у паперовій формі на актуальну адресу місцезнаходження державного службовця та/або направлення повідомлення у електронній формі з дотриманням вимог щодо наявності обов`язкових реквізитів електронного документа.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що Відповідач-1 не довів належними та допустимими доказами факт повідомлення Позивача про звільнення саме 21 липня 2020 року, що, у свою чергу, свідчить про порушення останнім законодавства про працю, зокрема в частині повідомлення державного службовця про наступне вивільнення та, як наслідок, про передчасність винесення останнім наказу №514-ос від 13 серпня 2020 року.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність прийняття наказу №514-ос від 13 серпня 2020 року та, як наслідок, про протиправність прийняття наказів №531-ос від 20 серпня 2020 року та №616-ос від 13 жовтня 2020 року, винесених на підставі такого наказу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, також на те, що в своєму рішенні суд першої інстанції надавав оцінку наказу №93 ДСК, однак, з урахуванням ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог, наказ №93 ДСК в межах спірних правовідносин не оскаржується, тому надання останньому оцінки під час вирішення даної справи є безпідставним.

Крім того, суд першої інстанції приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог посилався на положення Прикінцевих та перехідних положень закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року №743, однак положення зазначених нормативно-правових актів відносяться лише до посад слідчих та оперуповноважених, що свідчить про помилковість їх застосування до спірних правовідносин.

Разом з цим, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані обставини не призвели до неправильного вирішення справи судом першої інстанції, що, у свою чергу, свідчить про відсутність підстав для скасування рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 04 листопада 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача-1 та Відповідача-3 спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі №160/10294/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 06 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов