Справа № 300/1634/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1634/20 пров. № А/857/1726/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Микитюк Т.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Яремчука Олександра Олексійовича, діючого на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (суддя суду І інстанції: Остап`юк С.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 18.11.2020р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

08.07.2019р. представник адвокат Яремчук О.О., діючий на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби;

зобов`язати Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за повних 13 років вислуги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у розмірі 35791 грн. 50 коп.;

стягнути з Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 24.01.2020р. по день постановлення рішення суду, з розрахунку 335 грн. 18 коп. середньоденного розміру грошового забезпечення за кожен календарний день затримки розрахунку;

стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правову допомогу (а.с.2-8).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.37-38).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язано Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; стягнуто з Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2020р. до 18.11.2020р. в розмірі 100557 грн.; стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.82-89).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.94-106, 122-123).

В обґрунтування апеляційної скарги (з урахуванням заяви про виправлення арифметичної помилки) покликається на те, що системний аналіз норм ч.2 ст.9 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» вказує на те, що одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення виплачується лише за сукупності трьох обов`язкових умов, а саме:

особа, набула право на пенсію за цим Законом;

особа звільняється зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається КМ України;

особа має вислугу 10 років і більше.

Таким чином, однією з обов`язкових умов виплати поліцейським одноразової грошової допомоги після їх звільнення зі служби є наявність у них права на призначення пенсії на підставі вказаного Закону, зокрема, пенсії за вислугу років згідно з ст.12 цього Закону.

Одноразова грошова допомога після звільнення зі служби, яка виплачується поліцейським, не є грошовим забезпеченням (заробітною платою) поліцейського, а виступає наданою пенсійним законодавством соціальною виплатою (пільгою, гарантією) поліцейському у зв`язку зі звільненням його зі служби з органів Національної поліції і безпосередньо пов`язана з правом такого працівника на пенсію.

Звідси, спірна допомога не є заробітною платою, а є іншою соціальною виплатою, передбаченою пенсійним (а не трудовим) законодавством.

Враховуючи викладене, строки розрахунку при звільненні, які визначені ст.116 КЗпП, та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, що передбачена ст.117 КЗпП України, стосуються заробітної плати працівника.

Оскільки одноразова грошова допомога при звільненні поліцейських є соціальною гарантією при звільненні та не входить до структури грошового забезпечення поліцейських, дія ст.ст.116, 117 КЗпП України на таку допомогу не поширюється.

Також рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2020р. по 18.11.2020р. в розмірі 100557 грн. прийняте без врахування принципу співмірності та істотності частки недоплаченої суми коштів порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

За наведеними апелянтом розрахунками сума невиплаченої позивачу допомоги становить 28746 грн. 90 коп., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен складати 2877 грн.

Представником позивача адвокатом Яремчуком О.О. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл., в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.143-150).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до наказу Управління державної служби охорони УМВС України в Івано- Франківській обл. № 111 о/с від 30.08.2007р. позивач ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, де проходив службу та був звільнений зі служби в ОВС України наказом № 99 о/с від 06.11.2015р.

Згідно наказу Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. № 1 о/с від 07.11.2015р. позивач прийнятий на службу до Національної поліції України (а.с.11-12).

Відповідно до наказу Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. № 4 о/с від 24.01.2020р. старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського-водія взводу реагування роти Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл., звільнено із служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає: 13 років 04 місяці 29 днів, в пільговому обчисленні немає (а.с.13).

У день звільнення 24.01.2020р. ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. із заявою щодо нарахування та здійснення йому виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у відповідності до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с.14-15).

Листом відповідача № 447/43/28/01-2020 від 25.02.2020р. позивачу відмовлено у виплаті спірної допомоги. Причиною відмови слугувало те, що порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби передбачений ст.9 Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно вказаної норми така виплата здійснюється особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я. Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається КМ України, які мають вислугу десять років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Оскільки на дату звільнення позивачем не було досягнуто умов, зазначених ст.12 (Умови призначення пенсій за вислугу років) та ст.18 (Умови призначення пенсій по інвалідності) Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тому виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби не проводилась (а.с.16-17).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно вимог діючого законодавства та усталеної судової практики визначальною умовою для виплати одноразової грошової допомоги є наявність вислуги 10 років і більше та звільнення зі служби за власним бажанням, а виплата такої допомоги не пов`язана з набуттям права на пенсію, що спростовує твердження відповідача про необхідність наявності у позивача права на пенсію на момент його звільнення.

Позивача звільнено із служби в поліції за власним бажанням, вислуга років на день його звільнення в календарному обчисленні складає більше 13 років, тому позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як наслідок, є протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Враховуючи ту обставину, що між долученими позивачем матеріалами справи та здійсненого ним розрахунку грошового забезпечення, є розбіжності у розмірі грошового забезпечення позивача, та ту обставину, що обов`язок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомога покладено саме на орган за місцем проходження поліцейського служби, тому з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача, основні позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні 13 календарних років служби.

В решті вимог суд керувався тим, що за порушення строків проведення розрахунку при звільненні з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні) за період з 25.01.2020р. по 18.11.2020р. в загальному розмірі 100557 грн.

Між тим, наведені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не у повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

В частині вимог щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні колегія суддів враховує наступне.

Предметом спору у справі, що розглядається є право особи на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 ст.9 Закон України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» при наявності в неї 10 років вислуги та відсутності права на пенсію згідно із вказаним законом; та право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати такої допомоги.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно зі ст.102 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закон України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч.2 ст.9 вказаного Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається КМ України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ч.4 ст.9 згаданого Закону виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їхнє утримання.

Згідно з ч.5 ст.9 зазначеного Закону поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Абзацом четвертим п.10 постанови КМ України № 393 від 17.07.1992р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається КМ України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до п.3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016р., грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Положення постанови КМ України № 393 від 17.07.1992р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію.

Системний аналіз наведених положень Закон України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що ч.2 ст.9 цього Закону встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, особами, які перебували на службі в Національній поліції, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов`язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що ненабуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Вказана правова позиція відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 821/3762/15-а, від 30.09.2020р. у справі № 821/952/17, який враховується апеляційним судом під час розгляду цієї справи.

Разом з тим, визнавши право позивача на отримання спірної допомоги, суд першої інстанції не визначив розмір такої допомоги.

Відповідно до довідки Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. № 2929/43/28/01-2020 від 21.12.2020р. про грошове забезпечення для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції розмір спірної допомоги становить 28746 грн. 90 коп. (а.с.117).

При цьому, при обчисленні вказаної суми враховано грошове забезпечення позивача, яке включає в себе посадовий оклад - 1700 грн., оклад за спеціальним званням - 1000 грн., 30% відсоткова надбавка за стаж служби в поліції - 810 грн., 152 % премія щомісячна -5335 грн. 20 грн. Всього: 8845,20 грн.*25% *13 років =28746,90 грн.

Вказані суми узгоджуються із відомостями грошового атестату № 1, виданого Управлінням поліції охорони в Івано-Франківській обл. щодо грошового забезпечення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (а.с.66).

Таким чином, у наведеній частині підлягають до задоволення позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. стосовно непроведення повного розрахунку при звільненні ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в день звільнення зі служби одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а також стягнення на користь позивача одноразової грошової допомоги в сумі 28746 грн. 90 коп.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати спірної допомоги колегія суддів зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь-якому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоскаржувану ним суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів Національної поліції (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд зазначає, що виплата поліцейським, які звільняються зі служби за власним бажанням, одноразової грошової допомоги при звільненні передбачена ст.102 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію», ст.9 Закону України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», п.10 постанови КМ України № 393 від 17.07.1992р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Указані законодавчі акти визначають, що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.

Таким чином, непроведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.01.2020р. в справі № 440/4332/18, від 13.02.2020р. в справі № 809/698/16, від 06.03.2020р. в справі № 1240/2162/18, від 27.04.2020р. в справі № 812/639/18, від 22.05.2020р. в справі № 320/1263/19, від 30.09.2020р. у справі № 821/952/17.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення зі служби в поліції остаточний розрахунок, зокрема, за відповідною заявою ОСОБА_1 не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Відповідно до довідки про доходи розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 за два місяці перед звільненням, а саме у листопаді та грудні 2019 року, сума виплат становила 20446 грн. 39 коп. (11075 грн. 64 коп. + 9370 грн. 75 коп.) (а.с.24).

Розмір одноденного заробітку склав 335 грн. 19 коп. (20446 грн. 39 коп. / 61 день).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової допомоги (з 25.01.2010р. до 18.11.2020р.) - 300, відтак сума середнього грошового забезпечення становить 100557 грн. (335 грн. 19 коп. х 300 днів).

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою невиплаченої грошової допомоги при звільненні (28746 грн. 90 коп.) вищевказані розрахункові суми (100557 грн.) не можна вважати співмірними, оскільки такі в декілька десятків разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 10000 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (34,8 % від суми спірної допомоги 28746 грн. 90 коп.).

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.

При цьому, слід визнати протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в день звільнення зі служби одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; стягнути з Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. на користь позивача одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в розмірі 28746 грн. 90 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.01.2020р. по 18.11.2020р. в розмірі 10000 грн., а всього 38746 грн. 90 коп., з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів; решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді першої інстанції від адвоката, в загальному розмірі 5000 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивача представлено:

договір про надання правової допомоги від 07.02.2020р., укладений з адвокатом Яремчуком О.О. (а.с.31);

додаткову угоду № 1 від 07.02.2020р. до нього, в якій погоджено вартість послуг адвоката (а.с.32);

акт від 06.07.2020р. про обсяг наданої правової допомоги за договором від 07.02.2020р. з детальним описом робіт, виконаних адвокатом ОСОБА_3 (зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції, збір доказів по справі через скерування адвокатських запитів, вивчення та правовий аналіз судової практики в аналогічних спорах, підготовка позову та додатків до нього) (а.с.33);

квитанцію № 495804 від 07.02.2020р. про сплату позивачем коштів в сумі 5000 грн. (а.с.34).

Отже, надані суду апеляційної інстанції матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу саме в розглядуваній адміністративній справі № 300/1634/20.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді збору доказів по справі, вивчення та аналізі доказів та судової практики в аналогічних справах, підготовки позову та додатків до нього.

Враховуючи складність справи, часткове задоволення позовних вимог, неспівмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для позивача, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2500 грн.

Таким чином, у порядку ч.6 ст.139 КАС України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат, при цьому підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2500 грн., а також сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.1).

Разом з тим, з урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30.11.2016р. у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16) з 01.09.2015р. працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За аналогією вказаний висновок стосується спорів, пов`язаних з проходженням особою служби в поліції.

Під час звернення до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 не сплатив судовий збір з позовної вимоги про стягнення середнього заробітку в розмірі 100557 грн. за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Звідси, сума несплаченого ним судового збору склала 1005 грн. 57 коп. (1 % від ціни позову - 100557 грн.).

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За результатом апеляційного розгляду суму коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, зменшено до 10000 грн.

Таким чином, позовні вимоги в розмірі 90557 грн. не підлягають задоволенню, а відтак сума недоплаченого з цієї частини позову судового збору складає 905 грн. 57 коп. і підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету за відповідними реквізитами.

Водночас, понесені Управлінням поліції охорони в Івано-Франківській обл. судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки її висновки в частині повного задоволення позову не відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020р. в адміністративній справі № 300/1634/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений представником адвокатом Яремчуком Олександром Олексійовичем, діючим на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в день звільнення зі служби одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Стягнути з Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. (місцезнаходження: 76010, м.Івано-Франківськ, вул.Млинарська, буд.2, ) на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) наступні суми:

одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в розмірі 28746 грн. 90 коп.;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.01.2020р. по 18.11.2020р. - в розмірі 10000 грн.;

а всього 38746 грн. (тридцять вісім тисяч сімсот сорок шість) 90 коп. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Івано-Франківській обл. (місцезнаходження: 76010, м.Івано-Франківськ, вул.Млинарська, буд.2, ) на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) наступні судові витрати:

суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви 840 грн. 80 коп.;

витрати на професійну правничу допомогу - в розмірі 2500 грн.;

а всього 3340 (три тисячі триста сорок) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету (отримувач коштів ГУК Львiв/Галицький р-н/22030101; код отримувача 38008294; банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA1013952, код класифікації доходів бюджету 22030101) суму недоплаченого судового збору за подання до адміністративного суду позовної заяви в розмірі 905 (дев`ятсот п`ять) грн. 57 коп. (пропорційно до розміру відмовлених майнових позовних вимог).

Понесені Управлінням поліції охорони в Івано-Франківській обл. судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 07.04.2021р.