Справа № 600/647/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/647/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком при досягненні 59 років 6 місяців у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не менше 27 років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області додатково зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у страховий стаж для призначення пенсії за віком при досягненні 59 років 6 місяців 1 рік 5 місяців за час роботи в колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що звертаючись до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вона вважала, що у неї наявний страховий стаж 27 років для жінок, які народились у період з 01 жовтня 1960 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 і станом на день звернення із заявою їй виповнилось 59 років 6 місяців), що відповідає вимогам статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте позивачу відмовлено у зарахуванні всього періоду страхового стажу для призначення пенсії за віком. Так, відповідачем не зараховано період роботи позивача в колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області в термін з 1973 року по 1977 року включно, в обґрунтування чого зазначено, що в доданих нею документах відсутнє підтвердження страхового стажу 27 років. Вказану відмову позивач вважає протиправною, оскільки термін роботи у колгоспі «Росія», який становить 17 місяців, або 1 рік 5 місяців, підтверджується доданими до позову архівними відомостями по нарахуванню заробітної плати за вказаний період на особовий рахунок, який належав позивачу, а також архівною звідною відомістю про нарахування заробітної плати за 1975 рік та іншими платіжними відомостями. З урахуванням указаних документів позивач вважає, що її роботодавцем (колгоспом «Росія») здійснювались відповідні страхові виплати, які мали би враховуватись відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії. Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача в колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області протягом 1973-1977 років у польовій бригаді №1 (1 рік 5 місяців) з мотивів відсутності даних персоніфікованого обліку щодо сплати страхувальником страхових внесків, оскільки стаж роботи та виплата заробітної плати за цей період із відрахуванням страхових внесків підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у їх сукупності.

Ухвалою суду від 01 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області належним чином засвідчені копії документів, наявних у нього стосовно ОСОБА_1 , у тому числі заяви від 12 листопада 2020 року №2726 про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з додатками до неї; у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків у даній справі відмовлено.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечував проти позовних вимог, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж, що дає їй право на пенсію за віком. Так, згідно з наданими позивачем документами її страховий стаж становить 25 років 4 місяці 26 днів, в той час як статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV передбачено, що право на призначення пенсії за віком мають жінки, які народились з 01 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року, досягли 59 років 6 місяців і з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року мають страховий стаж не менше 27 років. Крім цього, посилаючись на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII та Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, відповідач вказав, що лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Вважаючи позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, відповідач просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач зазначила про необґрунтованість доводів відповідача, викладених у відзиві. Наголошено на тому, що період роботи позивача у колгоспі підтверджуються витребуваними з архівних установ відомостями про отриману заробітну плату, з якої, відповідно, вираховувались встановлені страхові та інші передбачені законодавством внески. Вказані документи, на думку позивача, повинні враховуватися відповідачем при обчисленні її страхового стажу, який в подальшому даватиме їй право на призначення пенсії за віком. Наполягала на задоволенні позовних вимог.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 08 квітня 1999 року.

12 листопада 2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою встановленого зразка про призначення їй пенсії за віком, до якої додано такі документи: довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, заяву про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, довідку із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2007 року по день звернення, довідку про прийняття на роботу (навчання), заяву про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк); інший документ; свідоцтво про народження дитини; свідоцтво про шлюб.

За результатами розгляду заяви позивача від 12 листопада 2020 року та наданих документів щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом від 23 листопада 2020 року № 2400-1707-8/32753 відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років.

За таких обставин позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З обставин справи вбачається, що спірні відносини виникли у зв`язку з відмовою пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень призначити позивачу за її заявою пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини другої статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Отже, жінки, які народились у період з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року і досягли віку 59 років 6 місяців, мають право на призначення пенсії за наявності відповідного страхового стажу. Так, у період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року для призначення таким жінкам пенсії за віком необхідний страховий стаж 27 років.

Як вбачається з обставин справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю у неї необхідного страхового стажу 27 років.

Вказана відмова оформлена листом від 23 листопада 2020 року №2400-1707-8/32753.

У зв`язку з цим варто зазначити, що згідно пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Таким чином, оформлена листом від 23 листопада 2020 року №2400-1707-8/32753 відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень, прийнятим за наслідками розгляду поданої ОСОБА_1 заяви, і таке стосується її права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України, тобто є індивідуальним актом.

Суд зазначає, що загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Водночас з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та наведені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зауважити, що відмова уповноваженого органу у призначенні особі пенсії за віком повинна ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованою, тобто такою, що прийнята з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної відмови, відповідач вказав, що згідно з наданими позивачем документами її страховий стаж становить 25 років 4 місяці 26 днів.

Проте, всупереч наведеним вище положенням, відповідачем не зазначено, яким чином та на підставі яких документів ним було здійснено розрахунок страхового стажу ОСОБА_1 і не вказано, які саме періоди її роботи зараховано до страхового стажу.

Крім цього, в оскаржуваній відмові відповідач не зазначив, які періоди роботи позивача не було зараховано до її страхового стажу для призначення пенсії за віком, не навівши жодних обґрунтувань та без посилань на норми законодавства.

Разом з цим, суд зауважує, що згідно з доданим до відзиву розрахунком стажу позивача їй зараховано певні періоди роботи в колгоспі, а саме: з 01 липня 1973 року по 31 грудня 1973 року 9 днів, з 01 січня 1974 року по 31 грудня 1974 року 1 місяць 11 днів, з 01 січня 1975 року по 31 грудня 1975 року 1 місяць 1 день, з 01 січня 1976 року по 31 грудня 1976 року 1 місяць 24 днів, з 01 січня 1977 року по 01 липня 1977 року 2 місяці 2 дні.

Тобто, фактично, відповідачем визнаються певні періоди роботи позивача в колгоспі.

Проте ні в оскаржуваній відмові, ні у відзиві на позовну заяву відповідачем не надано жодних пояснень стосовно того, які саме періоди роботи позивача у колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області з 1973 року по 1977 рік зараховано до страхового стажу і не наведено жодних обґрунтувань щодо неможливості зарахування інших періодів (років, місяців, днів) роботи у колгоспі, на яких позивач наголошувала у позовній заяві.

Фактично, твердження у позові про те, які саме періоди роботи позивача не враховані відповідачем та причини їх неврахування ґрунтуються на припущенні позивача та не випливають зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23 листопада 2020 року №2400-1707-8/32753.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, та необґрунтовано.

Таким чином, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оформлена листом від 23 листопада 2020 року № 2400-1707-8/32753, є протиправною та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, позов в указаній частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області додатково зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у страховий стаж для призначення пенсії за віком при досягненні 59 років 6 місяців 1 рік 5 місяців за час роботи в колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області, суд зазначає, що за положеннями Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо порушували права, свободи або інтереси позивача. Адміністративне судочинство спрямоване на захист уже порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення, вчиненню ним дій чи допущенням бездіяльності порушуються права позивача. Захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно з викладеними у позові доводами позивач стверджує, що її робота в колгоспі та наявність страхового стажу за період з 1973 року по 1977 рік становить 17 місяців або 1 рік 5 місяців, а саме: за 1973 рік - липень-серпень (2 місяці), за 1974 рік - липень-серпень (2 місяці); за 1975 рік - липень-вересень (3 місяці), за 1976 рік - липень-вересень (3 місяці), за 1977 рік - травень-листопад (7 місяців).

На підтвердження наявності страхового стажу за час роботи у колгоспі саме у такому обсязі позивач посилається на додані до позову архівні відомості по нарахуванню заробітної плати за вказаний період на особовий рахунок № НОМЕР_2 , архівну звідну відомість про нарахування заробітної плати в сумі 51,14 крб за 1975 рік, яка увійшла в загальну суму отриманої позивачем заробітної плати за весь період роботи в колгоспі з 1973 року по 1977 рік включно.

До того ж, як зазначено у відповіді на відзив, указані документи були витребувані з архівних установ для звернення до суду з даним позовом.

Отже, як свідчать обставини справи, документи, якими позивач обґрунтовує наявність у неї страхового стажу за період роботи з 1973 року по 1977 рік, не були надані до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області разом із заявою про призначення пенсії за віком.

Тобто зазначені документи не були предметом розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за віком за її заявою від 12 листопада 2020 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем наразі не надавалась оцінка тим документам, якими позивач обґрунтовує наявність у неї страхового стажу за період роботи у колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області, і який, на її думку, має бути зарахований для призначення пенсії за віком.

З огляду на викладене, не підлягають оцінці судом додані до позову документи на підтвердження наявності страхового стажу за період роботи у колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області з 1973 року по 1977 рік.

Отже, оскільки позивачем у даному позові право на призначення пенсії за віком обґрунтовується письмовими доказами, які не подавались Головному управлінню Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та оцінку яким ним не надано, суд приходить до висновку про передчасність позовної вимоги зобов`язального характеру, а тому така задоволенню не підлягає.

Крім цього, суд зауважує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки згідно з обставинами справи позивач зверталась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, а не з вимогою про зобов`язання зарахувати до її страхового стажу для призначення пенсії за віком періоду роботи в колгоспі «Росія» Глибоцького району Чернівецької області, яка, як зазначено вище, задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, суд зазначає, що статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено повноваження суду при вирішенні справи. Так, відповідно до пункту 2 частини другої цієї статті у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, виходячи із зазначених положень статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи те, що позивачем оскаржуються індивідуальний акт, суд може відповідача у цій справі зобов`язати вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Чинний Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України). Однак такий спосіб захисту порушеного права можливий у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії).

У цій же справі, відповідно до змісту позовної заяви та наявних матеріалів, бездіяльності з боку відповідача не було, а тому зобов`язувати його приймати конкретне рішення з огляду на необґрунтованість оскаржуваного рішення є неправильним та суперечить положенням процесуального закону.

Разом з цим, враховуючи положення частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України щодо права суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України щодо права суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд вважає за необхідним у цій справі вийти за межі позовних вимог і з метою надання ефективного захисту порушеному права позивача зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 12 листопада 2020 року.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією №36 від 15 лютого 2021 року.

Проте, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 454,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову, оформлену листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом від 23 листопада 2020 року № 2400-1707-8/32753, у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 12 листопада 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 (с. Луковиця, Глибоцький район, Чернівецька область, 60416, РНОКПП НОМЕР_3 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, 58002).

Суддя О.П. Лелюк