Справа № 240/14077/20
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/14077/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черноліхов С.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

07 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним наказу, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
06 серпня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просила визнати незаконним наказ військової частини НОМЕР_1 № 533 від 23 липня 2020 року і стягнути з відповідача на її користь 3748,00 грн. незаконно утриманої премії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та доводам позивача.

Також, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що при розгляді справи судом першої інстанції не взято до уваги постанову Брусилівського районного суду Житомирської області від 28.09.2020 по справі №289/1120/20, якою встановлено відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

18.03.2020 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від військової частини НОМЕР_1 , в якій відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23 липня 2020 року т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 533 "Про результати проведення службового розслідування".

З оскаржуваного наказу встановлено, що спеціаліст-оператор відділення протидії технічним засобам розвідки батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , старший солдат військової служби за контрактом І.Крижанівська внаслідок особистої недисциплінованості, порушуючи вимоги статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 16 липня 2020 року скоїла порушення військової дисципліни, яке обліковується для оцінки стану військової дисципліни - невихід на службу без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня. На підставі викладеного старшому солдату ОСОБА_1 оголошено сувору догану.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим наказом, звернулась з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 №533 від 23.07.2020 оголошено позивачу «сувору догану», вказане стягнення є дисциплінарним і накладено за результатами службового розслідування.

Дисциплінарна відповідальність військовослужбовця та адміністративна відповідальність за своєю правовою природою є різними, відповідно різними є процедури притягнення до відповідальності і накладення стягнення, а саме: дисциплінарне стягнення накладається командиром (начальником) шляхом прийняття відповідного рішення, а адміністративне - виключно судом.

Враховуючи вказані обставини та правову природу адміністративного та дисциплінарного стягнення, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, згідно з преамбулою якого цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту. Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу. Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України, війська Цивільної оборони України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту.

Згідно ст. 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту визначено, що інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ а військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно ст. 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтею 84 Дисциплінарного статуту визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Згідно з статтею 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Отже, прийняттю рішення про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення.

Згідно ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548 "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" (далі - Статут) кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до пункту 26 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Відповідно до п. 1 розділу 16 Порядку №260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Згідно пункту 4 розділу 16 Порядку №260, при порушенні військової дисципліни, незадовільному виконанні службових обов`язків виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в таких розмірах:

у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 90 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;

у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «сувора догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;

у разі накладення на військовослужбовця двох дисциплінарних стягнень «догана» («сувора догана»), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 60 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;

у разі накладення на військовослужбовця трьох дисциплінарних стягнень «догана» («сувора догана»), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 50 відсотків встановленого розміру щомісячної премії.

Командир військової частини здійснює преміювання у зазначених розмірах за календарний місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром (за винятком випадків, коли таке стягнення знято встановленим порядком у цьому самому місяці).

Згідно абзацу 1 пункту 5 розділу 16 Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Тобто, притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення стягнення, а також визначення розміру премії належить до компетенції командира військової частини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 21.07.2020 щодо позивача ОСОБА_1 складено протокол А2192 №12 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

Зі змісту протоколу судом встановлено, що 16.07.2020 позивач не з`явилась на службу та була відсутня на службі з 08:00 години до 17:00 години без поважних причин, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 172-11 КУпАП в умовах особливого періоду (відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію»).

Вказана обставина підтверджується копією рапорту старшого солдата ОСОБА_2 від 16.07.2020, пояснювальною запискою лейтенанта ОСОБА_3 від 21.07.2020, старшини ОСОБА_4 від 21.07.2020, старшого солдата ОСОБА_2 , на підставі яких складено протокол А2192 №12 від 21.07.2020.

До матеріалів справи відповідачем долучено витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2020 №533 «Про результаті проведення службового розслідування». Згідно вказаного наказу, позивач порушила вимоги ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, оскільки 16.07.2020 ОСОБА_1 скоїла порушення військової дисципліни, яке обліковується для оцінки стану військової дисципліни невихід на служу без поважних причин більше 3-х годин протягом робочого дня, на підставі чого оголошено ОСОБА_1 сувору догану.

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2020 №159 наказано виплатити премію старшому солдату військової служби за контрактом ОСОБА_1 , спеціалісту оператору відділення протидії технічним засобам розвідки батальйону охорони в розмірі 0% (підстава: сувора догана за невихід на службу без поважних причин більше 3-х годин протягом робочого дня).

Тобто, аналізуючи вказане, накладення дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани, та як наслідок, встановлення премії у розмірі 0% позивачу відбулось у зв`язку з порушенням військової дисципліни.

Так, зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2020 №533 Про результаті проведення службового розслідування судом апеляційної інстанції встановлено, що 15.07.2020 спеціаліст-оператор відділення протидії технічним засобам розвідки батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 у зв`язку з поганим самопочуттям, а саме підвищенням артеріального тиску, звернулась до лікаря медичного пункту військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_1 було надано медичну допомогу та рекомендації щодо проходження медичних спеціалістів, а саме лікарів кардіолога та невропатолога. 15.07.2020 близько 18:00 год. ОСОБА_1 було повідомлено, що на консультацію до медичних спеціалістів у військовий госпіталь остання убуде 17.07.2020 у супроводі представника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 . При цьому, зазначено, що 16.07.2020 ОСОБА_1 наказано прибути на службу.

Разом з тим, 16.07.2020 ОСОБА_1 на службу не з`явилась, мотивуючи свою відсутність поганим самопочуттям, а також зазначено, що позивач самостійно поїхала до військового госпіталю в м. Київ на консультацію до медичних спеціалістів.

В апеляційній скарзі позивач посилається на постанову Брусилівського районного суду Житомирської області від 28.09.2020 справа №289/1120/20, якою справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 172-11 закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Апелянт зазначає, що у вказаній постанові причини неявки на місце служби визнані Брусилівським районним судом Житомирської області в постанові від 28.09.2020 поважними, а тому позивач вважає, що притягнення до дисциплінарної відповідальності та позбавлення премії за невихід на військову службу 16.07.2020 є незаконним.

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, оскільки накладення дисциплінарного стягнення на позивача відбувалось не у зв`язку із відкритим адміністративним провадженням, а у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 . Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що невихід військовослужбовця на службу без поважних причин більше 3-х годин є дисциплінарним проступком, за яке передбачена дисциплінарна, а не адміністративна відповідальність.

Так, в межах розгляду даної справи позивач оскаржує наказ про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, тоді як постанова Брусилівського районного суду Житомирської області в постанові від 28.09.2020 прийнята в порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення. Дисциплінарна відповідальність військовослужбовця та адміністративна відповідальність за своєю правовою природою є різними, відповідно різними є процедури притягнення до відповідальності і накладення стягнення, а саме: дисциплінарне стягнення накладається командиром (начальником) шляхом прийняття відповідного рішення, а адміністративне - виключно судом.

Крім того, застосування до особи наслідків, передбачених статтею 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, законодавець не пов`язує із набранням законної сили постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки такою постановою може бути підтверджено лише факт вчинення особою адміністративного правопорушення, тоді як невихід на службу без поважних причин більше 3-х годин є дисциплінарним проступком, який за своїм складом та правовою природою відрізняється від адміністративного правопорушення та є самостійною підставою для накладення дисциплінарного стягнення.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22.11.2019 року у справі №815/1051/16.

Щодо доводів апелянта стосовно визнання в постанові Брусилівського районного суду Житомирської області від 28.09.2020 у справі №289/1120/20 причин неявки на місце служби поважними, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 4 ст. 172-11 КУпАП визначено, що діяння, передбачені частинами першою або третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста сорока п`яти до двохсот вісімдесяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від семи до десяти діб.

Частина 3 статті 172-11 КУпАП передбачає самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб та тягне за собою накладення штрафу від сімдесяти до ста сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до семи діб.

Враховуючи вказане, суд зазначає про вичерпний перелік підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності в межах справи про вчинення адміністративного правопорушення.

При цьому, аналізуючи диспозицію ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, відповідно до якої складено протокол про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає, що встановлення поважності причин здійснюється лише у разі нез`явлення вчасно військовослужбовця без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи матеріали справи про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , постанова Брусилівського районного суду Житомирської області від 28.09.2020 не може мати преюдиційного характеру у даних правовідносинах.

Крім того, суд зазначає, що встановлення поважності таких причин здійснюється в межах дисциплінарного провадження, з огляду на наступне.

Додатком 12 до Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту (пункт 13 розділу III), затвердженого наказом Міністерства оборони України 29 листопада 2018 року № 604, визначено перелік порушень військової дисципліни, які обліковуються для оцінки стану військової дисципліни.

Пункт 6 Переліку передбачає невихід військовослужбовця (крім строкової військової служби) на службу та самовільне залишення місця служби без поважних причин більше 3 годин протягом робочого дня.

Тобто, аналізуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в межах даної справи розглядається притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності саме за невихід на службу без поважних причин більше 3-х годин протягом робочого дня 16.07.2020.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що питання встановлення поважності вказаних причин невиходу позивача на службу має здійснюватися в межах розгляду справи про накладення дисциплінарного стягнення, у зв`язку з чим суд не бере до уваги обставини, встановлені в постанові Брусилівського районного суду Житомирської області від 28.09.2020 у справі №289/1120/20

Для встановлення причин поважності невиходу спеціаліста-оператора відділення протидії технічним засобам розвідки батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції ухвалою від 16.03.2021 витребувано у військової частини НОМЕР_1 :

- копію медичної книжки ОСОБА_1 з записами за період з 14.07.2020 по 17.07.2020;

- копію довідки про звільнення ОСОБА_1 від служби з 15.07.2020 по 17.07.2020.

Також, судом запропоновано позивачу надати докази її перебування у військовому госпіталі з метою отримання медичної допомоги 16.07.2020.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем надано пояснення щодо неможливості надання медичної книжки ОСОБА_1 , оскільки на момент перебування позивача у відпустці, остання проходила стаціонарне лікування у відділені кардіології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Щодо довідки про звільнення позивача від служби з 15.07.2020 по 17.07.2020 відповідач повідомив, що 14.07.2020 у ОСОБА_1 , яка знаходилась в наряді, погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим черговим медичного пункту військової частини НОМЕР_1 було надано невідкладну допомогу.

15.07.2020 позивач самостійно звернулась за медичною допомогою до цивільної лікарні, в якій останній рекомендовано звільнення від виконання службових обов`язків. З вказаною рекомендацією ОСОБА_1 звернулась до медичного пункту частини для отримання довідки про звільнення від служби. Однак, після проведення повторного обстеження, об`єктивних підстав для надання довідки про звільнення не встановлено, а тому така довідка медичним пунктом частини не видавалась.

При цьому, 16.07.2020 ОСОБА_1 , з її слів, маючи погане самопочуття, не звертаючись до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , самостійно вибула до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» в м. Київ.

Відповідачем до вказаних пояснень долучено витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №27 від 05.02.2021 щодо відпустки ОСОБА_1 , копію рапорту ОСОБА_1 щодо продовження відпустки у зв`язку з стаціонарним лікуванням з 22.02.2021 по 12.03.2021, копію виписного епікризу №2281, копію довідки військово-лікарської комісії №294 від 11.03.2021, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №55 від 16.03.2021 щодо продовження відпустки ОСОБА_1 .

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що долучені докази фактично не стосуються обставин даної справи, у зв`язку з чим не беруться колегією суддів до уваги.

25.03.2020 позивачем до матеріалів справи долучено копію медичної книжки ОСОБА_1 (аркуші медичної книжки 89-93), з якої судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Так, згідно записів на арк. 89, позивач зверталась в медичний пункт зі скаргами на погане самопочуття, у зв`язку з чим терапевтом військової частини надано рекомендації щодо лікування, рекомендовано консультацію невролога, кардіолога. Також зазначено «довідка з 15.07.20-17.07.2020».

Наступні записи в медичній книжці датовані 16.07.2020 (консультація кардіолога, психіатра, невропатолога).

При цьому, інших записів стосовно звільнення позивача від служби, окрім запису від 14.07.2020 «довідки з 15.07.20-17.07.2020», копія наданої медичної довідки ОСОБА_1 не містить.

Позивач вказує, що її відсутність на службі 16.07.2020 була викликана наявністю поважних причин.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 254 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Відповідно до абз. 5 ст. 256 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що офіцери та військовослужбовці військової служби за контрактом, за висновком лікаря можуть залишатися для лікування на квартирах (удома). Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я.

Статтею 257 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.

По закінченні терміну звільнення за висновком лікаря військовослужбовці мають бути направлені у разі потреби на повторний медичний огляд. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідне звільнення від виконання службових обов`язків в обов`язковому порядку має оголошуватись в наказі по військовій частині, що прямо передбачено абзацом 2 статті 257 Статуту внутрішньої служби ЗСУ.

При цьому, підставою для видання такого наказу є належне оформлення лікарем або фельдшером військової частини відповідної рекомендації або довідки.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо звільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, оскільки доказів про повне або часткове звільнення позивача від виконання службових обов`язків судом не здобуто.

Крім того, судом також не здобуто доказів, які б свідчили про подання позивачем рапорту або оформлення військовою частиною НОМЕР_1 наказу про звільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків.

Посилання на запис в медичній книжці від 14.07.2020, а саме "довідка з 15.07.20-17.07.2020", колегія суддів оцінює критично, оскільки зі змісту такого запису не можливо встановити, яку саме довідку оформлював терапевт медичного пункту, та чи є такий запис належною підставою для прийняття наказу про звільнення позивача від виконання службових обов`язків.

Отже, суд вважає, що сам по собі факт звернення в медичний заклад за консультацією не можна вважати поважними причинами, якщо факт поганого самопочуття та неможливості виходу на службу не підтверджений належними доказами, і така консультація відбулась в порушення встановленого порядку (зокрема, запланованого 17.07.2020 відвідування позивачем в супроводі працівника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 рекомендованих лікарів).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що причини відсутності ОСОБА_1 16.07.2020 на службі, не можуть бути визнані поважними, а тому суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2020 №533, оскільки приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 премії за липень 2020 в розмірі 3 748 грн. задоволенню не підлягає, оскільки наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2020 №159 про встановлення ОСОБА_1 премії в розмірі 0% позивачем не оскаржується. При цьому, оскільки така вимога є похідною від вимоги про визнання протиправним наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2020 №533, який, за результатами апеляційного перегляду, визнано судом правомірним, колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2020 №159.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.