Справа № 120/4886/18-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 березня 2021 р. Справа № 120/4886/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука М.П.,

за участю секретаря судового засідання: Марисік В.Ю.

представника позивача: Мовчана В.В.

представника відповідача: Пенської О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство"

до: головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з Верховного Суду на новий судовий розгляд надійшла справа за адміністративним позовом державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" до головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.12.2018 року № , яким підприємству збільшено податкове зобов`язання з податку на прибуток у сумі 1040799 грн та застосовано штрафну санкцію в сумі 260200 грн та № , яким підприємству донараховано грошове зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних, унітарних підприємств та їх об`єднань) в сумі 2641372 грн і застосовано штрафні санкції у сумі 660343 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податковим органом не враховано, що в розпорядженні підприємства може бути лише чистий прибуток підприємства, який залишається після покриття матеріальних та порівняних до них витрат на оплату праці, оплати відсотків по кредитам банків, податків та інших платежів та внесків до бюджету, передбачених законодавством України, відрахувань у галузеві інвестиційні фонди. Позивач посилається на те, що фінансовим планом підприємства не передбачено створення за рахунок прибутку фонду споживання (оплати праці) та інші фонди, зокрема, для виплати винагород та заохочень працівникам. Вважає, що усі інші виплати працівникам, які не визначені розпорядчим документом про облікову політику та рішенням власника (уповноваженого органу), як такі, що виплачуються з прибутку, обліковуються відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 26 "Виплати працівникам", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.10.2003 року № 601, та включаються до складу витрат підприємства. Також підприємство посилається на реальність господарських операцій з контрагентом ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується первинними документами. А обставини, які встановлені контролюючим органом та відображені в акті перевірки, є надуманими та необґрунтованими. Характер наданих послуг вказує на наявність зв`язку наданих контрагентом послуг із господарською діяльністю позивача, наявність ділової мети та розумних економічних причин для здійснення таких господарських операцій.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач посилається на недоведеність первинними документами фактичного здійснення господарської діяльності підприємством та його контрагентом ФОП ОСОБА_1 . Також вважає, що підприємство повинне було зробити кореспонденції, передбачені відповідними нормативними актами, нарахувати і сплатити матеріальні заохочення за рахунок прибутку, а не відображати у складі витрат, тим самим зменшуючи фінансовий результат до оподаткування.

У наданій відповіді на відзив, позивач зазначив про безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, тому просив його відхилити.

Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого представник щодо заявлених вимог позивача заперечує, з викладених у відзиві на позовну заяву підстав.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свою позицію та обґрунтування, викладені у документах по справі.

Заслухавши їх пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову з таких підстав.

Встановлено, що на підставі наказу головного управління ДФС у Вінницькій області від 11.05.2017 року № 813 та направлень № 941, 942, 943, 944, 945 від 25.05.2017 року, податковим органом проведена планова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року.

За результатами перевірки складено акт від 01.11.2018 року № 5491/1414/00991479, яким встановлені порушення платником податків пункту 44.1. статті 44, статті 46, статті 57, підпункту 134.1.1 пункту 134.1. статті 134., пункту 137.3 статті 137 Податкового кодексу України, Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року № 138 та пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за № 27/4248, внаслідок чого підприємством занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до державного бюджету за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року на загальну суму 1171964 грн; абзацу а) пункту 198.1., абзацу 2 пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого платником податків завищено суму податкового кредиту з 01.01.2014 року по 31.05.2015 року та занижено суми сплати до бюджету податку на додану вартість на загальну суму 48449 грн; Порядку № 138, статей 46, 57, пункту 137.3 статті 137 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено частину чистого прибутку (доходу) що підлягає сплаті до державного бюджету за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року в сумі 2906860 грн; статті 18, пункту 51.1 статті 51, підпункту б) пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, а саме: подання податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку з недостовірними відомостями; пункту 54.2 статті 54, пункту 57.1 статті 57, пункту 176.2 статті 176, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасне перерахування податку на доходи з фізичних осіб податковим агентом при виплаті заробітної плати на карткові рахунки та з каси підприємства в загальній сумі 91824,69 грн; пункту 54.2 статті 54, пункту 57.1 статті 57, пункту 176.2 статті 176, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасне перерахування військового збору податковим агентом при виплаті заробітної плати на карткові рахунки та з каси підприємства в загальній сумі 1502,40 грн.; підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, підпункту 266.3.1 пункту 266.3, підпункту 266.7.5 пункту 266.7 та підпункту 266.10.1 пункту 10 статті 266 Податкового кодексу України, внаслідок чого підприємством занижено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 9772,86 грн.

Підприємством подано заперечення на акт від 30.11.2018 року № 1073, за результатами розгляду якого головним управління ДФС у Вінницькій області листом від 11.12.2018 року відмовлено в їх задоволенні.

В подальшому контролюючим органом прийняті відносно позивача податкові повідомлення-рішення від 13.12.2018 року № , яким підприємству збільшено податкове зобов`язання з податку на прибуток в сумі 1040799 грн та застосовано штрафну санкцію в сумі 260200 грн та № , про донарахування грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних, унітарних підприємств та їх об`єднань) в сумі 2641372 грн і застосування штрафної санкції в сумі 660343 грн.

Дані рішення одночасно є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до пункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з пунктом 75.1.2 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно із статтею 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Статтею 135 ПК визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно з пунктом 137.3 статті 137 ПК України відповідальність за повноту утримання та своєчасність перерахування до бюджету податку, зазначеного в пункті 57.11 статті 57 та 141.4 статті 141 цього Кодексу, покладається на платників податку, які здійснюють відповідні виплати.

Положення про порядок бухгалтерського обліку окремих активів та операцій підприємств державного, комунального секторів економіки і господарських організацій, які володіють та/або користуються об`єктами державної, комунальної власності, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 19.12.2006 року № 1213, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 26.12.2006 року за № 1363/13237, визначає методику відображення в бухгалтерському обліку активів та операцій, які мають особливий характер, зумовлений правовим статусом державного і комунального майна та законодавчим регулюванням діяльності суб`єктів державного, комунального секторів економіки й управління об`єктами державної власності.

Норми цього Положення застосовуються підприємствами державного, комунального секторів економіки, а також іншими господарськими організаціями, які володіють та/або користуються об`єктами державної, комунальної власності.

Державне підприємство "Тульчинське лісомисливське господарство" є державним підприємством, статутний капітал якого складає 810830 грн. Засновником є Державне агентство лісових ресурсів України, якому належить 100 % частки у статутному капіталі підприємства (100 % частка державного майна).

Встановлено, що позивачем за рахунок Фонду оплати праці нараховано та виплачено працівникам підприємства матеріальну допомогу на соціально-побутові потреби (державні та релігійні свята, премії до Дня народження), матеріальну допомогу на оздоровлення, премію до 8-го Березня, премію до Дня працівника лісу.

Згідно із частиною 9 статті 75 Господарського кодексу України (далі - ГК України) прибуток державних комерційних підприємств розподіляється відповідно до затвердженого фінансового плану з урахуванням вимог чинного законодавства.

За вимогами частини 8 статті 75 та частини 9 статті 78 ГК України державні й комунальні комерційні підприємства утворюють за рахунок прибутку (доходу) спеціальні (цільові) фонди, призначені для покриття витрат, пов`язаних з їхньою діяльністю. Створення таких фондів не є обов`язковою вимогою.

Статтею 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із статтею 2 цього Закону структуру заробітної плати складає основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто, Фонд оплати праці це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Статтею 97 Кодексу законів про працю України та статтею 15 Закону України "Про оплату праці" визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з додатком 9 розділу V Колективного договору підприємства на 2014-2017 роки, схваленого конференцією трудового колективу 11.04.2014 року, зареєстрованого Міським головою 31.07.2017 року за № 12 та рішенням виконкому від 16.07.2014 року № 168, відповідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці" і Галузевої Угоди постійним працівникам підприємства, виходячи з фінансових можливостей передбачаються наступні заохочувальні і компенсаційні виплати: заохочення у зв`язку із святами і ювілейними датами; виділення коштів на здешевлення лікування та проведення операцій; надання матеріальної допомоги при народженні дитини; надання матеріальної допомоги на поховання близьких родичів; надання матеріальної допомоги до дня народження та з нагоди одруження; надання матеріальної допомоги при виході на пенсію в розмірі одного посадового окладу; інші виплати.

Як свідчать матеріали справи, спір між сторонами виник з приводу законності здійснення позивачем заохочувальних та компенсаційних виплат з Фонду оплати праці, а не за рахунок прибутку підприємства.

Податковий орган вважає, що державне підприємство "Тульчинське лісомисливське господарство" повинне нараховувати і сплачувати види матеріальних заохочень виключно за рахунок прибутку підприємства.

Разом з тим, встановлені у справі фактичні обставини свідчать про те, що заохочувальні та компенсаційні виплати, які проводились позивачем, відносяться до структури заробітної плати, а тому правомірно віднесені до витрат підприємства на підставі вимог національного законодавства.

Вказаний висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.09.2020 року у даній справі.

Щодо господарських операцій з контрагентом позивача ФОП ОСОБА_1 .

Підставою для визнання податковим органом господарських операцій нереальними слугувало те, що ФОП ОСОБА_1 за даними інформаційних баз податкового органу не використовувала працю найманих осіб, відсутня інформація щодо залучення субпідрядників, відсутні основні засоби, які необхідні для виконання обумовлених договорами робіт, тощо.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року у справі № 826/16272/13-а зазначив, що наявна в інформаційно-аналітичних базах податкова інформація відносно контрагентів позивача по ланцюгу постачання, як критерії оцінки реальності господарських операцій, є безпідставною, оскільки під час складання акту про неможливість проведення звірки будь-які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а, отже, оформлення вказаного акту з відображенням в ньому окремих відомостей, не відповідають критерію юридичної значимості, як не відповідає такому критерію і інформація з інформаційно-аналітичних баз контролюючих органів, оскільки така також не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, а отже, не є належним доказом в розумінні процесуального закону.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Відповідно, визначення господарської операції пов`язане не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

У постанові Верховного Суду України від 22.03.2016 року у справі № 810/6201/14 вказано, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку.

У постанові Верховного Суду України від 27.06.2017 року у справі № 21-3418/16 висловлена правова позиція, згідно із якою первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентами, які не мали можливості фактично здійснювати господарські операції, у зв`язку з відсутністю майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу або надання послуг, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.

Як попередньо зазначено судом, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (п. 44.1 ст. 44 ПК України).

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами.

В судовому засіданні досліджені договори, які укладені між підприємством та ФОП ОСОБА_1 , первинні бухгалтерські документи, документи тендерної документації при проведенні процедури відкритих торгів на закупівлю послуг, які свідчать, що контрагент мала необхідні ресурси для виконання договірних зобов`язань.

При цьому, суд судом встановлено, що виконання договірних зобов`язань здійснювалось протягом тривалого проміжку часу, що підтверджується наявними у справі щоденниками приймання лісопродукції, актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Наявність автотранспорту для надання послуг по перевезенню лісопродукції підтверджена товарно-транспортними накладними (ТТН-ліс), в яких зазначені автомобілі та водії.

Крім того, наявність матеріальних ресурсів та обладнання підтверджується довідкою, наданої ФОП ОСОБА_1 в складі тендерної документації при проведені відкритих торгів на закупівлю товару код ДК 016-2010-02.40 "Послуги пов`язані з лісівництвом" та договором про спільне використання виробничого деревообробноо обладнання від 10.02.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та фірмою "SIA SOHO TREE" (Латвійська республіка), наявність якого встановлена апеляційним судом Вінницької області (рішення від 26.09.2016 року у справі № 148/72/16-ц) та береться судом до уваги як доказ відповідно до статті 78 КАС України.

Також приймаючи рішення по взаємовідносинам між позивачем та ФОП ОСОБА_1 , суд бере до уваги висновок контролюючого органу викладений на сторінці 44 акту перевірки, де зазначено: "що дані первинного бухгалтерського обліку повністю відображають процес взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" та підтверджуються первинними документами. Слід зазначити, що згідно наданих до перевірки документів випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях ДП "Тульчинське ЛМГ" мали місце.

Отже, суд вважає, що подані позивачем первинні документи бухгалтерського та податкового обліку є достатніми доказами фактичного виконання операцій, спірні господарські операції підтверджені належними первинними документами та призвели до фактичного руху активів та змін у власному капіталі і зобов`язаннях позивача.

У свою чергу, податковим органом не вчинено всіх необхідних дій для доведення факту відсутності у ФОП ОСОБА_1 трудових та матеріальних ресурсів, а висновки про нереальність господарських операцій базуються лише на припущеннях та інформації, отриманій з інформаційно-аналітичної бази контролюючого органу.

Верховний Суд у постановах від 17.04.2018 року у справі № 826/14549/15, від 06.02.2018 року у справі № 816/166/15-а, від 13.08.2020 року у справі № 520/4829/19, від 21.10.2020 року у справі № 140/1845/19, дійшов висновку, що відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорингу та аутстафінгу. Основні та транспортні засоби можуть перебувати постачальника на праві оренди або лізингу.

У постанові від 23.01.2020 року у справі № 826/7676/17 Верховний Суд вказав, що платник податків не може нести відповідальність за недотримання його контрагентом податкового законодавства, якщо цей платник податків мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення контрагентом платника податків податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його (платника податків) обізнаність щодо протиправної поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, та приймаючи їх до уваги, суд дійшов висновку про протиправність прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку частини 1 статті 139 КАС України, згідно якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, усі витрати щодо сплати судового збору належить повернути ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДПС у Вінницькій області.

Одночасно, визначаючись стосовно витрат на правничу допомогу, які в сумі складають 178000 грн, суд зазначає наступне.

Судові витрати, передбачені статтею 132 КАС України, є комплексним поняттям, що охоплює два види судових витрат: судовий збір та витрати, пов`язанні з розглядом справи, до яких належать витрати: на професійну правничу допомогу, сторін та їх представників, що пов`язанні із їх прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язанні із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною з статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат належить:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 КАС України, має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

За правилами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 вказаної статті визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

Як встановлено з матеріалів справи, 21.01.2020 року між позивачем та адвокатом Глівінською С.Й. укладений договір про надання правової допомоги № 04/01-19, відповідно до якого виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу замовнику, зокрема надання послуг юридичного представництва інтересів однієї сторони, що виступає проти іншої сторони у Вінницькому окружному адміністративному суді та в суді апеляційної інстанції, а той в свою чергу зобов`язується прийняти та оплатити надану правову допомогу.

16.08.2019 року між сторонами укладено договір правової допомоги щодо представництва ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" у Верховному Суді України.

02.11.2020 року між підприємством та адвокатом ОСОБА_2 заключено договір № 01/11-20 про надання правничої допомоги при повторному розгляді справи в суді першої інстанції.

15.12.2020 року відповідно до додаткової угоди про розірвання договору № 01/11-20 від 02.11.2020 року договірні відносини між ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" та адвокатом Глівінською С.Й. припинені.

15.12.2020 року підприємство уклало договір про надання правової допомоги у даній справі з адвокатом Мовчаном В.В.

На підтвердження надання відповідних послуг представником позивача до матеріалів справи додані документи, а саме: договори про надання правової допомоги від 21.01.2019 року № 04/01-19; від 16.08.2019 року № 04/08-19; від 02.11.2020 року № 01/11-20; від 15.12.2020 року та угоду від 15.12.2020 року про розірвання договору № 01/11-20 від 02.11.2020 року. Також надано акти про здачу-прийняття наданих послуг від 28.02.2019 року; 30.09.2019 року, рахунки фактури за № 1, 2 за 2019 рік, № 1 та платіжні доручення № 6485 від 04.02.2019 року на суму 128000 грн; № 6442 від 24.01.2019 року на суму 10000 грн; № 7896 від 11.09.2019 року на суму 15000 грн; № 10770 від 15.12.2020 року на суму 5000 грн; видаткові касові ордери від 17.02.2021 року на суму 10000 грн; від 18.02.2021 на суму 10000 грн.

Досліджуючи питання витрат на правничу допомогу адвокату Глівінській С.Й. за розгляд даної справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, позивач зазначає, що ним було витрачено кошти в сумі 158000 грн.

Відповідно до акту наданих послуг за № 1 від 28.02.2019 року до договору № 04/01-19, адвокатом Глівінською С.Й. надавалися позивачу послуги, які було оцінено за 1 год роботи в сумі 1000 грн, а саме: - вивчення документів справи № 120/4886/18, кількості витрачених годин - 24, на загальну суму 24000 грн; - аналіз судової практики, кількість витрачених годин 20, на загальну суму - 20000 грн; - підготовка необхідних процесуальних документів по справі № 120/4886/18, кількість витрачених годин 25 на загальну суму 25000 грн; - подача та отримання процесуальних документів суду - 1000 грн; участь в судових засіданнях в суді першої інстанції (кількість годин не вказана) - 35000 грн; участь в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції - 33000 грн.

Згідно акту № 1 від 30.09.2019 року до договору № 04/08-19 від 16.08.2019 року по розгляду справи у касаційній інстанції, адвокатом Глівінською С.Й. також надавалися позивачу послуги з аналізу судової практики, кількість витрачених годин - 5, на загальну суму 5000 грн; підготовка та подача касаційної скарги у справі № 120/4886/18, кількість витрачених годин 5, вартість за 1 годину складає 2000 грн, на загальну суму 10000 грн.

Згідно акту № 1 від 15.12. 2020 року до договору № 01/11-20 про надання правничої допомоги, при повторному розгляді справи в суді першої інстанції адвокатом Глівінською С.Й. надавалися позивачу послуги, які оцінено за 1 годину роботи в сумі 500 грн - оцінка та аналіз постанови Верховного суду України у справі № 120/4886/18, кількість витрачених годин складає 2, на загальну суму - 1000 грн; - огляд судової практики та аналізу законодавства, кількість витрачених годин складає 2, на загальну суму - 1000 грн; визначення переліку документів, які необхідно подати до суду першої інстанції, кількість годин не зазначено, вартість складає - 3000 грн.

Аналізуючи докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, судом враховано, що формування первинної справи за своїм обсягом є більш складним, об`ємним та потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази процесом. Також враховано, що в подальшому процедурні питання є типовими, виконання, яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.

Отже, досліджуючи витрати в частині акту № 1 від 28.09.2019 року щодо надання правничої допомоги в судах першої та апеляційної інстанцій, слід зазначити, що вивчення документів справи, відповідно на яке витрачено 24 години часу, аналізу судової практики на яку також витрачено 20 годин часу та підготовки усіх необхідних процесуальних документів у справі, на які витрачено 25 годин часу та оцінено в 69000 грн, є суттєво завищеними.

Перш за все суд зазначає, що надання вказаних послуг важко оцінити в контексті правового поля, та важко охарактеризувати їх якість надання саме від адвоката до замовника, що дає можливість спекуляції, як з часом так із визначеною сумою, що підлягає поверненню. Одночасно викликає сумнів необхідність затрат в 69 годин робочого часу, щоб вивчити та підготувати досвідченому фахівцеві позовну заяву, саме щодо визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень. На переконання суду, розмір, заявлений позивачем до відшкодування витрат за надання таких послуг, є необґрунтованим та підлягає зменшенню.

Відносно заявленої 1000 грн для подачі та отримання процесуальних документів суду, слід наголосити, що такі витрати не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. 1, 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Відносно розрахунку в сумі 68000 грн за участь адвоката у судових засіданнях в судах першої та апеляційної інстанцій.

Оцінюючи витрачений час адвокатом на представництво інтересів позивача у судових засіданнях, суд наголошує, що в суді першої інстанції було проведено 5 судових засідань. На чотирьох з них був присутній представник позивача, на які загалом витрачено часу 3 год 30 хв. В суді апеляційної інстанції проведено два судових засіданні, загальний час яких склав 56 хвилин. Таким чином аналізуючи кількість судових засідань та час їх проведення, суд приходить до переконання, що вартість правничої допомоги в цій частині є також також завищеною та такою, що підлягає зменшенню.

Стосовно витрат в сумі 15000 грн зазначених в акті № 1 від 30.09.2019 року, під час представництва в касаційній інстанції, тут слід звернути увагу, що виконавцем послуг була ОСОБА_2 , тобто представник не змінювався, більше того участь одного адвоката при розгляді справи в судах всіх інстанцій свідчить про її обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Враховуючи, що правова позиція представника позивача у судах всіх інстанцій не змінювалась, об`єктивна необхідність для професійного досвідченого адвоката, який надав правову допомогу позивачу в судах попередніх інстанцій, втретє вивчати додаткові джерела права та судову практику зі спірних питань була відсутня, оскільки такий представник не міг не бути обізнаним із позицією відповідача, законодавством, яким регулюється спір у справі, документами й доводи, якими відповідач обґрунтовував свої вимоги й інші обставини, а отже підготовка цієї справи в суді касаційної інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи. З огляду на що розмір таких витрат також підлягає зменшенню.

Вказані висновки стосуються також визначеної суми в 5000 грн, яка вказана в акті № 1 від 15.12.2020 року. Відтак така теж підлягає зменшенню.

Що стосується визначених витрат в сумі 20000 грн на правничу допомогу відповідно договору з адвокатом Мовчаном В.В., то такі теж підлягають зменшенню, оскільки представник приймав участь лише в чотирьох судових засіданнях та останнім не було витрачено часу на підготовку чи складання процесуальних документів у справі.

Враховуючи викладене та приймаючи до у ваги клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, а також фактичний об`єм виконаної роботи та її незначну складність, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДПС у Вінницькій області в розмірі 82000 грн за всіма визначеними у наданому пакеті документів про надання правової допомоги та складовими професійних правничих послуг. Вказаний розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час супроводу справи у судах, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом оскарження.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" (вул. Відродження, 36, м. Тульчин, Вінницька область, ) до головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ЄДРПОУ ВП: 44069150) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 13.12.2018 року.

Стягнути на користь державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" (вул. Відродження, 36, м. Тульчин, Вінницька область, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 213551,68 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 82000 грн за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ЄДРПОУ ВП: 44069150).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович