Справа № 620/5506/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5506/20 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенко Я. М., Ганечко О. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.01.2021,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення УДМСУ від 23.07.2020 № 75-Д про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, видане громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та просив зобов`язати УДМСУ поновити посвідку на постійне проживання позивачу, відповідно до норм Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Від Управління ДМС України в Чернігівській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через стрімке збільшення кількості випадків захворювання на COVID-19, з метою недопущення розповсюдження коронавірусу та для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема учасників процесу та працівників суду.

Відповідно до ст. 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи не визнавалася.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» заборони, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211, скасовані, та запроваджені нові заходи, які не перешкоджають учасникам провадження прибути до суду, а лише покладають додаткові обов`язки щодо дотримання правил карантину. Відтак, об`єктивні перешкоди прибути до суду апеляційної інстанції відсутні.

За таких обставин, зважаючи на відсутність підстав для визнання поважними викладених у клопотанні причин для відкладення розгляду справи, а також з огляду на визначені ст. 309 КАС України строки її розгляду, судовою колегією відмовлено у задоволенні заявленого клопотання.

Крім того, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, колегія суддів у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджено паспортом № НОМЕР_1 від 04.06.2015, строк дії до 03.06.2025.

17.08.2015 на підставі дозволу на тимчасове проживання в Україні, відповідно до Закону України «Про імміграцію», УДМСУ позивачу видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 терміном до 16.08.2016, строк дії якої продовжувався 1.,08.2017 та 01.08.2018. За даними посвідки місце проживання позивача значиться: АДРЕСА_1 (а.с.55).

07.11.2017 позивачу видана посвідка на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 без строку за реєстраційною адресою місця проживання АДРЕСА_2 .

Також суду надана копія свідоцтва про шлюб позивача з ОСОБА_2 , серії НОМЕР_4 .

УДМСУ проведено перевірку справ про надання дозволу на імміграцію з 01.06.2018 по 01.08.2012 (зворотному напрямку).

УДМС направлено до Адміністрації Державної прикордонної служби України запит від 13.01.2020 № 7401.5-343/74.2-20 щодо перетину позивачем Державного кодону, але такі не підтвердились.

Відповідачем зроблено висновок, що посвідку на тимчасове проживання серії від 17.08.2015 строком дії до 16.08.2016, термін якої продовжено до 15.08.2017 та до 01.08.2018, видано громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , на підставі неправдивих відомостей.

23.07.2020 відповідачем складено висновок, в якому вказано, що в ході додаткової перевірки справи № 5470/3397 УДМС України в Чернігівській області перевірено матеріали справи № 290/2015 ТП громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання, та встановлено, що штампи перетину Державного кордону: виїзд 08.08.2015 у пункті перетину «Нові Яриловичі» та в`їзд 08.08.2015 пункті перетину «Нові Яриловичі», які проставлені в паспортному документі С00932621 відсутні у Інтегрованій міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан».

За таких обставин рішення №3/17 УДМСУ від 20.10.2017 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» слід скасувати та визнати такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 07.11.2017 на підставі п.п.4 п.72 Порядку оформлення.

23.07.2020 на підставі вказаного висновку відповідачем винесено рішення № 75-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки серії НОМЕР_3 від 07.11.2017. Підставою для прийняття спірного рішення стало надання позивачем про себе неправдивих відомостей щодо законності свого перебування на території України та порушення ним законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку щодо протиправності рішення УДМСУ № 75-Д від 23.07.2020 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та необхідності задоволення решти позовних вимог як похідних, оскільки лише у такий спосіб судовий захист буде ефективним, а порушені права позивача поновленими.

Апелянт обґрунтовує апеляційну скарги тим, що позивач порушив законодавство про правовий статус іноземців, оскільки під час отримання дозволу на імміграцію подав неправдиві відомості щодо законності свого перебування на території України.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Стаття 26 Конституції України зазначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, є Державна міграційна служба України (ДМС), згідно з пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Приписами статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно п. 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 (далі - Порядок №321).

Пунктом 1 Порядку № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Відповідно до п. 64-66 Порядку № 321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування. Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Згідно з пунктом 37 Порядку №321 ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Як зазначалося, згідно з відомостями інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» встановлено, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснював в`їзди в Україну та виїзди з України на підставі паспорту № НОМЕР_1 у проміжок часу, який входить у період контролю при обчисленні строку перебування, а саме: в`їзд -08.08.2015, виїзд - 08.08.2015.

Разом з тим, доказів того, що дати штампу про перетин державного кордону позивачем з 2015 по 2020 роки, що проставлені в паспортному документі серії С00932621, виданому 04.06.2015, є недійсними, або визнано у судовому порядку факт його підробки, відповідачем не надано. Доказів порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства з боку позивача, відповідачем до матеріалів справи також не надано, доказів притягнення позивача до адміністративній відповідальності за це порушення не встановлено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зазначені відомості інформаційної системи «Аркан» не є підставою для відмови позивачу в оформленні та видачі чи скасування посвідки.

Згідно з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 7401.5-343/74.2-20 від 13.01.2020, в базі даних є інформація щодо перетину кордони позивачем в`їзд -07.06.2015 виїзд - 26.05.2015, іншої інформації у вказаний період не має, оскільки дана інформація, зберігається протягом п`яти років.

Судом не було встановлено будь-яких фактів подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може отримати посвідку на постійне проживання.

Відповідачем не надано належних доказів у розумінні статті 73 КАС України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, таких як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Так, подана позивачем заява з доданими до неї документами була перевірена фахівцями відповідача, за результатами розгляду яких позивачу було надано на тимчасове проживання серії від 17.08.2015 строком дії до 16.08.2016, термін якої продовжено до 15.08.2017 та до 01.08.2018, позивач добросовісно протягом цього часу вважав, що ним додержано вимоги закону щодо отримання посвідки.

Конституційний Суд України у Рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 висловив правову позицію, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Таким чином, колегія суддів зазначає про відсутність доказів подання позивачем неправдивих відомостей та порушення нею законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Виходячи з цього, ЄСПЛ дійшов до висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄСПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Оскаржуване рішення не відповідає вимогам національного законодавства в частині дотримання адміністративної процедури, суперечить критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї, відмова в оформленні посвідки на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя позивача.

Більше того, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії- залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 07.04.2021