Справа № 822/1553/17
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 822/1553/17

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.

Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М.

03 березня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сушка О.О. Сапальової Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Козубея Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі (грошовому забезпеченню) за видами виплат: надбавки за кваліфікацію в сумі 3 813,72грн.; доплати за тимчасове заміщення вищестоящої командної посади по заміщуваній посаді начальника НДІ у сумі 4 219,87 грн.; грошове забезпечення за час перебування у розпорядженні ректора Національної академії ДПСУ: 1)надбавки у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, у сумі 400,64 грн.; 2)щомісячної додаткової грошової винагороди з урахування несплаченої суми надбавки за кваліфікацію в розмірі 99 грн. у сумі 11 902,30 грн.; 3)грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, з урахування несплаченої суми надбавки за кваліфікацію в розмірі 99 грн. у сумі 20 498,40 грн.; 4)допомоги для оздоровлення за 2017 рік з урахування несплаченої суми надбавки за кваліфікацію у розмірі 99 грн., у сумі 20 498,40 грн.; індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 01.01.2017 р. в розмірі 6281,65 грн.; виплату відшкодування витрат на проїзд до місця відрядження та назад у сумі 313,86 грн.; компенсацію за невикористані 4 дні щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 01.01.2017 року по 17.01.2017 року; компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2017 рік; компенсацію за утриманий податок з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів за недоотримане речове майно в сумі 4652, 93 грн.; стягнути з відповідача заборгованість по виплаті грошової допомоги при звільненні у сумі 379 621,69 грн.

Стягнути з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91754,34грн. з урахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Стягнути з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Б. Хмельницького на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Національну академію Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заборгованості по грошовому забезпеченню за видами виплат: надбавки за кваліфікацію "майстер" за період з 01.01.2015 року по 17.01.2017 року; доплати за тимчасове заміщення вищестоящої командної посади по заміщуваній посаді начальника НДІ за 120 днів у 2015 році, за 55 днів у 2016 році, згідно архівної довідки № 100/15/Щ.20 від 20.01.2017 року; надбавки у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці за період з 03.12.2016 року по 17.01.2017 року; щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію за період з 03.12.2016 року по 17.01.2017 року; грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію; допомоги для оздоровлення за 2017 рік з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію; індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 01.01.2017 року; компенсації за невикористані 4 дні щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 01.01.2017 року по 17.01.2017 року; компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2017 роки.

Зобов`язано Національну академію Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького провести нарахування та виплату ОСОБА_1 : відшкодування витрат на проїзд до місця відрядження та назад згідно розпорядження АДПСУ від 05.12.2016 року № Т/30-10634, та припису від 05.12.2016 року № 271; компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів за недоотримане речове майно; заборгованості по виплаті грошової допомоги при звільненні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 - без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту строк для усунення виявлених недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач в судовому засіданні заперечував щодо доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.11.2020 без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу повністю, посилаючись на обставини викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити та скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.11.2020 та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 25.06.2017 серії НОМЕР_1 , проходив службу на посаді заступника директора департаменту-начальника управління кадрового забезпечення Департаменту персоналу Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 15.04.2015 року №310-ос призначений заступником начальника Науково-дослідного інституту Державної прикордонної служби України.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 24.11.2016 №1179-ос у зв`язку з ліквідацією Науково-дослідного інституту Державної прикордонної служби України, зарахований у розпорядження ректора Національної академії Державної прикордонної служби України імені Б. Хмельницького.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 28.12.2016 №1327-ос позивач звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості використання на службі.

Відповідно до наказу ректора Національної академії від 16.01.2017 №25-ос позивач виключений зі списків особового складу Національної академії Державної прикордонної служби України імені Б. Хмельницького 17.01.2017 у зв`язку із звільненням з військової служби.

У день виключення позивача зі списків особового складу (17.01.2017) у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач не виконав обов`язку, передбаченого статтями 116 та 117 КЗпП України, та виплату належних йому при звільненні сум, а саме: суми за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення не здійснив, а частину з цих сум виплатив не у повному обсязі.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату належних йому сум грошового забезпечення, проте відповідач листом від 03.04.2017 року № 14/Щ-23/961 відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті сум грошового забезпечення позивача.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо не нарахування та невиплати йому належних сум грошового забезпечення, позивач звернувся в суд з даним позовом.

Мотивувальна частина.

Позиція Сьомого апеляційного адміністративного суду

Відповідно до частини 1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XII) передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон №3551-XII) визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Оскільки абзац 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ не виокремлює види додаткових відпусток, за які здійснюється компенсація, то вказані положення застосовуються до всіх видів додаткових відпусток військовослужбовців, які передбачені чинним законодавством, тому доводи апеляційної скарги про те, що додаткова відпустка не замінюється грошовою компенсацією є необґрунтованими.

Отже, з системного аналізу вищевказаних норм слідує висновок, що чинним законодавством України передбачено право військовослужбовців на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, в тому числі додаткової відпустки учасникам бойових дій.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі - Закон №3543-XII) визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У той же час, стаття 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі - № 1932-XII) визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. В той же час Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2019 року в зразковій справі №620/4218/18.

Судом першої інстанції встановлено, що протягом 2015-2017 років позивач не скористався своїм правом на додаткову відпустку як учаснику бойових дій у зв`язку із введенням особливого періоду.

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових Національна академія не проводила у зв`язку з тим, що кошти на виплату зазначеної компенсації до відповідача не надходили, оскільки грошова компенсація за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбачена законом та є одним із способів забезпечення державних соціальних гарантій для цієї категорії осіб, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань без несення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних гарантій.

Отже, враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у позивача виникло право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій.

Окрім того, варто погодитись також із тим, що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані 4 дні щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 01.01.2017 року по 17.01.2017 року, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 101 Закону №2011 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

У той же час, частина 14 зазначеної статті вказує на те, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, з аналізу вищевказаних норм законодавства слідує, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Судом встановлено, що роком звільнення позивача є 2017 рік, оскільки відповідно до наказу ректора Національної академії від 16.01.2017 №25-ос позивач виключений зі списків особового складу Національної академії Державної прикордонної служби України імені Б. Хмельницького 17.01.2017 року у зв`язку із звільненням з військової служби.

При цьому, згідно з витягом з вищезазначеного наказу від 16.01.2017 №25-ос, у частині, що стосується ОСОБА_1 та п. 9 грошового атестату №4 позивача, які містяться в матеріалах справи, щорічна основна відпустка позивачу у 2017 році не надавалась.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації невикористані 4 дні основної відпустки, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог стосовно зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу заборгованості по грошовому забезпеченню за видами виплат, зокрема: надбавки за кваліфікацію «майстер», колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення щодо зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу заборгованості по надбавці за кваліфікацію «майстер» суд першої інстанції виходив з того, що Інструкцією №425 фактично упорядковано додаткові види грошового забезпечення, і з набранням нею чинності положення пункту 7 постанови №1294 щодо обмеження виплати додаткових видів грошового забезпечення не застосовуються, відтак зазначена надбавка позивачу у повному розмірі нарахована не була, у зв`язку з чим з Хмельницький окружний адміністративний суд зобов`язав відповідача провести нарахування та виплату позивачу заборгованості по надбавці за кваліфікацію «майстер» за період з 01.01.2015 по 17.01.2017.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-Х1І (далі - Закон №2232) порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України.

Так, Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення №1115/2009)

У відповідності до пункту 293 №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктами 3 та 4 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця, а порядок виплати грошового забезпечення визначається керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України правоохоронні органи.

У той же час, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова від 07.11.2007р. №1294) затверджено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, у розмірах згідно з додатками 25-28,33 до цієї постанови. Другою позицією Додатку 25 до цієї постанови для осіб офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), що мають клас встановлена надбавка за кваліфікацію (відсотків посадового окладу) у розміри: другий клас - 5 відсотків посадового окладу; перший клас - 8 відсотків посадового окладу; майстер - 11 відсотків посадового окладу

Разом з тим, пунктом 7 цієї ж постанови визначено, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28 до цієї постанови, їх виплату провадити в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру.

Так, наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 затверджено та введено в дію з 01.01.2008 Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція №425), підпунктом 3.13. якої передбачає, що особам офіцерського складу, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка за кваліфікацію у розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; клас майстра - 11 відсотків посадового окладу.

Отже, Інструкцією №425 Адміністрація Державної прикордонної служби України упорядкувала розміри виплати щомісячних додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців ДПСУ, зокрема розмір надбавки за кваліфікацію. Тому з дня застосування цієї інструкції (01.01.2008) пункт 7 Постанови від 07.11.2007 №1294 щодо обмеження виплати додаткових видів грошового забезпечення не має застосовуватися.

Касаційною інстанцією сформовано аналогічну правову позицію, зокрема у постанові від 18.10.2016 по справі 826/2221/16 та у постанові від 18.01.2018 по справі 808/8403/13-а, відповідно до яких встановлене пунктом 7 постанови №1294 обмеження щодо виплати додаткових видів грошового забезпечення в обсязі до 50% установлених розмірів діяло до упорядкування уповноваженими органами переліку та розмірів таких додаткових видів грошового забезпечення. З прийняттям Інструкції фактично упорядковано додаткові види грошового забезпечення, а тому, з набранням нею чинності положення пункту 7 постанови № 1294 щодо обмеження виплати додаткових видів грошового забезпечення не застосовуються.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу надбавка за кваліфікацію "майстер" в повному розмірі нарахована не була, а тому колегія суддів вважає, що правомірно встановлено обов`язок відповідача здійснити нарахування та виплати надбавки за кваліфікацію «майстер» за період з 01.01.2015 по 17.01.2017.

Що стосується позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу доплати за тимчасове заміщення вищестоящої командної посади по заміщуваній посаді начальника НДІ, апеляційний суд зазначає таке.

Так, суд першої інстанції зобов`язав відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заборгованості по доплаті за тимчасове заміщення вищестоящої командної посади по заміщуваній посаді начальника НДІ за 120 днів у 2015 році, за 55 днів у 2016 році.

Задовольняючи зазначену позовну вимогу, суд керувався положеннями Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ (далі - Статут ВС ЗСУ), а також Законом №2011, Інструкцією № та Інструкцією №73.

Так, відповідно до статті 60 Статуту ВС ЗСУ, у разі неможливості виконання службових обов`язків у зв`язку з відбуттям за межі гарнізону, через відпустку, хворобу та з інших поважних причин командир (начальник) для виконання цих службових обов`язків призначає одного із заступників.

Абзацом четвертим статті 8 Закону від 20.12.1991р. №2011-ХІІ встановлено, що у разі тимчасового заміщення військовослужбовцем вищестоящої командної посади оплата провадиться у встановленому порядку по заміщуваній посаді.

Підпункт 4.1.2. Інструкції №425 передбачає, що особам офіцерського складу, на яких наказом начальника органу ДПСУ покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою вищою посадою, за час виконання обов`язків виплачуються посадові оклади за посадами, що тимчасово виконуються, та щомісячні додаткові види грошового забезпечення, розміри яких обчислюються з цих посадових окладів.

Підпунктом 2 пункту 2 та пунктом 3 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ДПСУ, затвердженою наказом МВС від 02.02.2016р. №73, зареєстрованим в Мін`юсті 11.02.2016 за № 217/28347 (далі - Інструкція №73), який застосовується в ДПСУ з 1 січня 2016 встановлено, що щомісячна додаткова грошова винагорода (далі - винагорода) визначається з грошового забезпечення, до якого включаються посадовий оклад (з урахуванням підвищення), оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений.

Згідно з фактичними даними, які встановлені судом під час судового розгляду, позивач, перебуваючи на посаді заступника начальника НДІ у зв`язку з відбуттям начальника НДІ за межі гарнізону через хворобу, чергову відпустку та з інших поважних причин відповідно до наказів начальника НДІ 175 днів тимчасово виконував обов`язки за вищою посадою начальника НДІ, зокрема у 2015 році - 120 днів; у 2016 році 55 днів, що підтверджується Архівною довідкою Галузевого державного архіву ДПСУ від 20.01.2017р. №100/15/Щ.20, проте належне грошове забезпечення за тимчасове заміщення вищестоящої командної посади він не отримав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу на день виключення його зі списків особового складу належало грошове забезпечення за тимчасове заміщення ним вищестоящої командної посади, виплату якого у повному обсязі він не отримав.

Відмову по доплаті позивачу за тимчасове заміщення вищестоящої командної посади по заміщуваній посаді начальника НДІ за 120 днів у 2015 році, за 55 днів у 2016 році відповідачем мотивовано тим що у фінансово-економічному відділі Національної академії Держприкордонслужби були відсутні витяги з наказів начальника Науково-дослідного інституту про те, що ОСОБА_1 приступив до тимчасового виконання обов`язків начальника Науково-дослідного інституту.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі твердження відповідача, оскільки в силу вимог ч.2 ст.77 КАС України, останнім не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що начальник Науково-дослідного інституту систематично не погоджував з Головою Держприкордонслужби покладання на позивача тимчасового виконання обов`язків начальника Науково-дослідного інституту.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно встановлено обов`язок відповідача здійснити позивачу відповідну доплату за тимчасове заміщення позивачем вищестоящої командної посади по заміщуваній посаді начальника НДІ за 120 днів у 2015 році, за 55 днів у 2016 році.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по грошовому забезпеченню за час перебування у розпорядженні ректора Національної академії ДПСУ, а саме: по надбавці у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, по щомісячній додатковій грошовій винагороді з урахуванням несплаченої суми надбавки за кваліфікацію, по грошовій допомозі для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, з урахування несплаченої суми надбавки за кваліфікацію, по допомозі для оздоровлення за 2017 рік з урахування несплаченої суми надбавки за кваліфікацію, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Хмельницький окружний адміністративний суд у своєму рішенні від 24.11.2020 дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача грошового забезпечення позивача за час перебування у розпорядженні ректора Національної академії ДПСУ надбавки за період з 03.12.2016 року по 17.01.2017 року, що включає в себе: надбавку у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, щомісячну додаткову грошову винагороду з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію, грошову допомогу для вирішення соціально- побутових питань за 2017 рік з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію, допомогу для оздоровлення за 2017 рік з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію, підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що прийнятий у відповідності до норм матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Абзацом п`ятим пункту 127 Положення №1115 надано гарантію, що за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження начальників органів ДПСУ зберігається право на забезпечення всіма видами матеріального та грошового забезпечення за останньою посадою, яку вони займали.

Підпунктом 4.3 Інструкції №425 визначено, що військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників з дня, що наступає за днем звільнення із займаних посад, протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою посадою на день звільнення з посади.

Відповідно до підпункту 4.9 цієї ж інструкції у разі звільнення з військової служби військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні, грошове забезпечення виплачується до дня виключення їх наказом зі списків особового складу включно.

Підпунктом 3.13 Інструкції №425 встановлено, що особам офіцерського складу, які мають, присвоєний у встановленому порядку клас "майстра", виплачується надбавка за кваліфікацію у розмірі 11 відсотків посадового окладу, а її виплата припиняється з дня, що настає за днем виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби в разі звільнення з військової служби.

Надання військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) та допомоги для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, передбачено підпунктом 3 пункту 5 постанови від 07.11.2007 №1294.

Підпунктами 3.6 та 3.7 Інструкції №425 визначено порядок надання один раз на рік матеріальної допомоги та допомоги для оздоровлення військовослужбовцям ДПСУ.

Так, підпунктом 3.6 вказаної Інструкції встановлено, що матеріальна допомога у розмірі, який не перевищує місячного грошового забезпечення, надається на підставі рапорту, який військовослужбовець подає по команді, а військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників, розмір матеріальної допомоги визначається, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, яке отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними займалися.

У відповідності до підпункту 3.7 Інструкції №425, військовослужбовцям надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, яка надається відповідно до їх рапорту за місцем штатної служби на підставі наказу начальника органу ДПСУ, а військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається допомога для оздоровлення, уключаються оклад за військовим званням, посадовий оклад та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород), які отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними займалися

Судом першої інстанції під час судового розгляду встановлено, що позивач зарахований у розпорядження ректора Національної академії ДПСУ та у списки особового складу Національної академії згідно з наказами Голови ДПСУ від 24.11.2016 №1179-ОС та ректора Національної академії від 05.12.2016 № 698-ос.

Позивачем 06.01.2017 подано ректору Національної академії рапорти про надання йому матеріальної допомоги за 2017 рік та допомоги для оздоровлення за 2017рік, що підтверджено копіями рапортів позивача та не заперечується відповідачем.

Період перебування Позивача у розпорядженні ректора Національної академії з 03.12.2016 по 17.01.2017 включно підтверджено витягами з наказів ректора Національної академії від 05.12.2016 №698-ос та від 16.01.2017 № 25-ос, копії яких приєднано до матеріалів справи.

Дату виключення Позивача зі списків особового складу 17.01.2017 підтверджено витягом з наказу ректора Національної академії від 16.01.2017 № 25-ос.

Пунктом 9 грошового атестату Позивача №4, копію якого приєднано до матеріалів справи, підтверджено, що позивач за станом на 17.01.2017 відпустку за 2017 рік не використав, матеріальну допомогу та допомогу для оздоровлення за 2017 рік - не отримав.

Отже, роком звільнення позивача є 2017 рік, оскільки на підставі ч.2 ст.24 Закону №2232 закінченням військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, тому саме 17 січня 2017 року позивач закінчив проходити військову службу.

Доводи апелянта, що позивач не набув права на допомогу для оздоровлення не відповідає положенням п.п.3 п.5 Постанови №1294 та абзацу п`ятого п.127 Положення №1115 відповідно до яких військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) наддається допомога для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, а за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження начальників органів ДПСУ зберігається право на забезпечення всіма видами матеріального та грошового забезпечення за останньою посадою, яку вони займали.

Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час перебування останнього у розпорядженні ректора Національної академії ДПСУ з 03.12.2016 по 17.01.2017, що включає в себе матеріальну допомогу та допомогу для оздоровлення за 2017 рік, з урахуванням донарахованої суми надбавки за кваліфікацію.

Поряд з цим, підпунктом 3.27.9 Інструкції №425 встановлено, що виплата військовослужбовцям надбавки у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, у разі звільнення з військової служби припиняється з дня виключення зі списків особового складу органу ДПСУ.

Проте, апелянтом не доведено, що під час перебування у розпорядженні ректора Національної академії позивачу не надався доступ до секретної інформації та її матеріальних носіїв відповідно до функціональних обов`язків, визначених на період перебування позивача у розпорядженні.

Отже, судом першої інстанції також правомірно встановлено обов`язок відповідача на реалізацію та захист гарантованих прав позивача шляхом нарахування та виплати останньому надбавки у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці з 03.12.2016 по 17.01.2017 включно.

Разом з тим, виплата щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ДПСУ передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова від 22.09.2010р. №889).

Так, згідно з абзацом першим п.п.1 п.1 Постанови №889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

У той же час, п.п.5 п.1 цієї Постанови встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Отже, положення п.п.5 п.1 Постанови №889 не пов`язані з перебуванням військовослужбовців Державної прикордонної служби на посадах, за виключенням тих військовослужбовців, які зазначені в підпункті 1 п. 1 Постанови №889, а саме військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Морській охороні Державної прикордонної служби і військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Державної прикордонної служби.

З огляду на зазначене, твердження відповідача, що умовою виплати винагороди є перебування позивача на посаді не відповідає положенням встановленим абзацом п`ятим п.127 Положення №1 1 1 5 та абзацом першим та п.п.5 п.1 Постанови №889, відтак колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд І інстанції дійшов обґрунтованого висновку.

Щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 01.01.2017 року.

Так, згідно з рішенням суду першої інстанції, суд дійшов висновку, про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 01.01.2017.

Такий висновок ґрунтується на нормах передбачених ч. 1, абз. 2 ч.3 ст. 9 Закону №2011, ч.1 ст.1. ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282), а також положеннях, встановлених у пунктах 1-1, 4, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком Хмельницького окружного адміністративного суду з наступних підстав.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У той же час, частиною 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон №1282-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення).

У той же час, порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078), пунктом 1-1 якого передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Однак, судом першої інстанції встановлено, що у період з 01.01.2015 по 01.01.2017 позивачу індексація його грошового забезпечення не нараховувалася та не виплачувалася, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, оскільки будь-які дії стосовно вказаних виплат ним не вчинялися.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що не нарахування та невиплату позивачу індексації його грошового забезпечення обумовлено тим, що у 2015 році Кабінетом Міністрів України не був затверджений порядок індексації заробітної плати, грошового забезпечення та соціальних виплат та в Національній академії були відсутні на це бюджетні асигнування.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що посилання відповідача на відсутність у бюджеті коштів для виплати індексації не береться до уваги, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним зі способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів

Відтак, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що сформована саме така практика у справах щодо нарахування і виплати індексації грошового забезпечення, зокрема, аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №825/1987/17, від 16.09.2020 у справі №815/2590/18.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексації його грошового забезпечення з 01.01.2015 по 17.01.2017 включно, дійшов правильного висновку, яке ґрунтується на нормах матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу заборгованості по виплаті грошової допомоги при звільненні.

Так, Хмельницький окружний адміністративний суд, керуючись ч. 4 ст.9, абз.1 п.2 ст.15 Закону №2011, а також положеннями пункту 1 Постанови №1294, Постанови КМУ від 16.09.2015 №704 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889» (далі - постанова №704), абз.3 п.4.10.6 Інструкції №425, зобов`язав відповідача провести нарахування та виплату позивачу заборгованості по виплаті грошової допомоги при звільненні.

Абзацом 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби у зв`язку із скороченням штатів, одноразова грошова допомога виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше.

Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови від 07.11.2007 №1294 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Разом з тим, Постановою №704, яка набрала чинності 01.01.2016, для військовослужбовців Державної прикордонної служби України (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) встановлено новий щомісячний додатковий вид грошового забезпечення - щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з абз. 3 пункту 4.10.6 Інструкції №425, військовослужбовцям, які в разі звільнення з військової служби мають право на отримання одноразової грошової допомоги та на день звільнення з військової служби перебували в розпорядженні відповідних начальників до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця одноразова грошова допомога, включаються: посадовий оклад, оклад за військовим званням на день звільнення з військової служби, надбавка за вислугу років, додаткові види грошового забезпечення, що отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, позивач на день виключення його зі списків особового складу 17.01.2017 перебував у розпорядженні ректора Національної академії (остання штатна посада: заступник начальника НДІ), з календарною вислугою років на пенсію 34 роки 05 місяців 13 днів, що передбачало виплату позивачу грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 34 повних календарних років служби, і це підтверджується наказом ректора Національний академії від 16.01.2017 № 25-ос, а тому позивач відповідно до норм передбачених ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, п.1 Постанови від 07.11.2007 №1294, п.п.4.10.6. Інструкції №425 мав право на отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення.

У той же час, судом встановлено, що одноразову допомогу при звільненні 17.01.2017, позивачу виплачено не в повному обсязі, оскільки додаткові види грошового забезпечення, які відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ входять до складу грошового забезпечення позивача, який перебував у розпорядженні ректора Національної академії не включені для виплати грошової допомоги при звільненні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язати Національну академію Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заборгованості по виплаті грошової допомоги при звільненні.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача виплати по відшкодуванню витрат на проїзд до місця відрядження та назад, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпунктом "а" пункту 1 та пунктом 6 статті 14 Закону №2011, військовослужбовці мають право на безоплатний проїзд залізничним, повітряним, водним та автомобільним (за винятком таксі) транспортом у відрядження. При виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У той же час, підпунктом 1 пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі - постанова від 02.02.2011 року № 98) установлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад.

Пункт 13 цієї ж постанови передбачає, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців ДПСУ, визначається за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Адміністрацією ДПСУ.

Відповідно до абз. 153 розділу V «Відрядження» Положення №1115/2009 передбачено, що військовослужбовці можуть бути направлені у службові відрядження самостійно або у складі підрозділу (команди) за розпорядженням старших начальників. Військовослужбовці направляються у службові відрядження за рішенням їх прямих начальників - від начальника органу Держприкордонслужби, в якому вони проходять службу, і вище, про що видається наказ.

Разом з тим, пунктом 154 цього ж розділу Положення №1115/2009 визначено, що військовослужбовцям, які направляються на лікування, для проходження медичного обстеження та військово-лікарської комісії в лікувальних закладах Держприкордонслужби, видається припис.

Військовослужбовці після прибуття до місця відрядження зобов`язані в установлений строк з`явитися до посадової особи, в розпорядження якої вони відряджені, повідомити свого безпосереднього начальника про прибуття і виконувати поставлені завдання.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання виданого за підписом ректора Національної академії припису від 05.12.2016 №271, позивач вибув у розпорядження начальника Центрального клінічного госпіталю ДПСУ (м. Київ) з датою прибуття 09.12.2016, що підтверджується наказом Національної академії від 08.12.2016 № 601-вв, яким підтверджено факт вибуття позивача до Центрального клінічного госпіталю ДПСУ (м. Київ), 08.12.2016.

Переїзд до місця відрядження та назад здійснено залізничним транспортом на підставі придбаних проїзних документів: БС№582560, за маршрутом "Хмельницький-Київ пасажирський", з прибуттям до станції призначення 09.12.2016 вартістю у сумі 161,18грн.; БФ№551547, за маршрутом "Київ пасажирський-Хмельницький", з прибуттям до станції призначення 17.12.2016 вартістю у сумі 152,68грн., що підтверджується копіями проїзних документів.

Факт прибуття позивача до Національної академії з Центрального клінічного госпіталю ДПСУ м. Київ, 17.12.2016 підтверджується наказом Національної академії від 20.12.2016 №619-вв.

Проїзні документи та звіт про витрачання коштів під час відрядження позивачем із заявою про відшкодування витрат на проїзд до місця відрядження і в зворотному напрямку були надані відповідачу, проте відшкодування таких витрат станом на день виключення позивача зі списків особового складу Національної академії відповідачем не здійснено.

Таким чином, твердження апелянта про те, що ректор Національно академії, як уповноважена особа, не направляв позивача у відрядження до Центрального клінічного госпіталю у розпорядження начальника цього госпіталю у м.Київ та те, що позивач не перебував у відрядженні у м.Києві, колегія суддів до уваги не бере, оскільки підпунктом 1.1. Інструкції про службові відрядження військовослужбовців Державної прикордонної служби України в межах України та за кордон, затвердженої наказом АДПСУ від 30.07.2012 №582. зареєстрованим в Мінюсті 16.08.2012 за №1383/21695 (далі-Інструкція №582) визначено, що службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням начальника органу Державної прикордонної служби України на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового завдання поза місцем його постійної служби.

Вказане вище підтверджує, що позивач перебував у службовому відрядженні, оскільки: позивачем, як військовослужбовцем, здійснено виїзд з місця постійної служби, яким є Національна академія, що дислокується у м. Хмельницький, до іншого населеного пункту, а саме до м. Києва, в якому дислокується ЦКГ та повернення до місця постійної служби; поїздку здійснено за письмовим розпорядженням ректора Національної академії оформленим у вигляді припису від 05.12.2016 за №251, виданим на підставі розпорядження Адміністрації ДПСУ від 05.12.2016 року № Т/30-10634; поїздка тривала упродовж певного строку, що розпочався з дня вибуття Позивача для проходження військово-лікарської комісії та обмежений днем повернення до постійного місця служби після завершення проходження Позивачем такої комісії; поїздку здійснено для виконання службового завдання, що полягало у проходженні Позивачем військово-лікарської комісії з метою встановлення ступеня його придатності до військової служби для вирішення ректором Національної академії питання службового використання Позивача на військові службі або в запасі.

Отже, з урахуванням наведеного, виїзд позивача з місця постійної служби за розпорядженням відповідного керівника, виконання ним упродовж певного строку службового завдання поза місцем постійної служби та його повернення до місця постійної служби відповідає критеріям та умовам встановленим для визначення поняття «службове відрядження».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького провести нарахування та виплату ОСОБА_1 відшкодування витрат на проїзд до місця відрядження та назад згідно розпорядження АДПСУ від 05.12.2016 №1730-10634, та припису від 05.12.2016 №271.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів за недоотримане речове майно, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 91 Закону №2011, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, який визначає механізм такої виплати (далі - Порядок №178).

Пунктами 2-5 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, Міністерством внутрішніх справ, Головним управлінням Національної гвардії, Служби безпеки України, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзвязку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станам на 1 січня поточного року.

У той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 15 .01.2004 року №44 (у редакції постанови КМУ від 31.05.2017 №375) затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.

При цьому, у відповідності до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Отже, з аналізу вищевикладеного слідує висновок, що грошова компенсація виплачується особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Тобто, саме наявність права на отримання грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат слугує підставою для відшкодування утриманих сум податку із зазначених виплат.

Таким чином, під час проходження військової служби позивач отримав право на грошову компенсацію для відшкодування утриманих сум податку з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, зокрема із виплати грошових коштів за недоотримане речове майно.

З матеріалів справи слідує, що на момент прийняття наказу ректора Національної академії від 16.01.2017 №25-ос у частині виключення позивача зі списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби, з позивачем не проведено повного розрахунку за матеріальним забезпеченням. Остаточний розрахунок здійснено 25.05.2017 в сумі 25849,62грн., що підтверджено відповідачем в апеляційній скарзі.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що позивач компенсацію за утриманий податок з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів за недоотримане речове майно не отримав.

Таким чином, відповідач не виконав свій обов`язок з виплати позивачу суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошової компенсації за неотримане речове майно, при звільненні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на компенсацію за утриманий податок з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів за недоотримане речове майно.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відтак підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позову.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 квітня 2021 року.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сушко О.О. Сапальова Т.В.