Справа № 640/25087/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року м. Київ №640/25087/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 29 вересня 2020 року №289, яким ОСОБА_1 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Заявлені вимоги позивача мотивовані тим, що оскаржуване рішення відповідача прийнято з порушенням законодавчо встановленої процедури та на підставі відомостей, що не відповідають дійсним обставинам, а відтак останнє є таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку.

Натомість, за доводами відповідача, спірне рішення прийнято на підставі подання Національної поліції України, що містило відомості, які слугували підставами для скасування дозволу позивача на імміграцію в Україну, а отже вказане свідчить на користь правомірності оспорюваного рішення та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, враховуючи доводи, пояснення та заперечення сторін, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

За термінологією, наведеною у статті 1 Закону №2491-III (тут і надалі - в редакції, що діяла з 10 квітня 2009 року): - імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; - іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; - дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; - квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Пунктом 2 частини першої статті 9 Закону №2491-III передбачено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, відповідно до положень статті 6 Закону №2491-III: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Зокрема, пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону №2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Судом встановлено, що 14 квітня 2009 року гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Броварського МВ ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особі, яка є батьком громадянина України.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 та здійснених законодавчо передбачених перевірок було встановлено відсутність підстав для відмови у наданні відповідного дозволу і надалі, 27 липня 2009 року зазначеним вище органом прийнято рішення про надання позивачеві дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону №2491-III.

Статтею 12 Закону №2491-ІІІ (тут і надалі - в редакції, що діє з 18 липня 2020 року) наведено підстави, за наявності яких дозвіл на імміграцію може бути скасовано, а саме якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію - визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (надалі - Порядок №1983, в редакції, що діяла з 08 липня 2020 року).

Відповідно до пунктів 21-23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Так, 26 серпня 2020 року до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області надійшло подання Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20 про перевірку законності набуття посвідки на постійне проживання громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 .

Відповідачем було зокрема встановлено, що позивача 27 вересня 2009 року вперше документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області та в подальшому 17 квітня 2013 року, в порядку обміну посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданою органом №3201.

Згідно інформації, зазначеній у поданні НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20, в результаті виконання доручення НПУ №7589/07/14-2017 «Про запобігання повторності порушень законності іноземцями», а також наказу НПУ від 18 жовтня 2017 року №1082 «Про проведення профілактичних заходів під умовною назвою «Мігрант», за результатами реалізації оперативної інформації працівниками Управління стратегічних розслідувань Департаменту стратегічних розслідувань НПУ встановлено гр. ОСОБА_1 , який за наявною оперативною інформацією прибув на територію України для налагодження контактів безперешкодного прибуття до України інших вихідців з вказаного регіону та шляхом виготовлення підроблених офіційних документів займається легалізацією їх законного перебування на території України для організації і виконання замовних кримінальних правопорушень корисно-насильницької спрямованості із застосуванням зброї, а саме: розбійних нападів, вимагань та виконання замовних вбивств.

За період перебування на території України гр. РФ ОСОБА_1 систематично порушує правила перебування в Україні, а саме: не має постійного місця проживання та з метою конспірації постійно його змінює, чим порушує встановлений порядок пересування та зміну місця проживання; з метою незаконної легалізації свого знаходження на території України може використовувати підроблені документи; не будучи працевлаштованим має постійні не встановлені джерела доходів, займається налагодженням корумпованих зв`язків з метою легалізації свого перебування на території України та наданий час є підстави вважати, що його перебування на території України суперечить інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

На переконання відповідача, вказана вище інформація у поданні НПУ безсумнівно та достовірно свідчила про наявність підстав для скасування, згідно пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону№2491-ІІІ, дозволу на імміграцію в Україну, виданого гр. ОСОБА_1 , у зв`язку з чим 29 вересня 2020 року було прийнято відповідне рішення за №289.

Так, за змістом вище згаданого подання НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20 (внутр. №26779/1/8010-20 від 26 серпня 2020 року ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області), копія якого подана відповідачем в якості додатків до відзиву, зокрема убачається, що з метою прийняття рішення на підставі положень статті 26 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань НПУ просило відповідача невідкладно провести перевірку законності набуття посвідки на постійне (тимчасове) проживання на території України ОСОБА_1 , та у разі підтвердження інформації про неправомірне отримання документів, які дають право на проживання на території України вжити вичерпних заходів, спрямованих на скасування таких документів та примусове повернення з України до країни походження, або третьої країни.

Також, дане подання на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» містило прохання до відповідача прийняти рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 строком на три роки.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (частина перша статті 26 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (тут і надалі - в редакції, що діяла з 18 липня 2020 року) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно частин чотирнадцятої-шістнадцятої статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.

Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (частина перша статті 5 Закону №3773-VI).

У відповідності до частини першої статті 13 Закону №3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: - в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; - якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; - якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; - якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; - якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; - якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; - якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України (частина друга статті 13 Закону №3773-VI).

Згідно частини третьої статті статті 13 Закону №3773-VI рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Статтею 26 Закону №3773-VI регламентовано порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.

Зокрема, частинами першою та другою вказаної статті Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (частина перша статті 23 Закону №3773-VI).

Також, відповідно до пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (в редакції, що діє з 28 грудня 2019 року), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію"; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, аналіз вищенаведених положень профільного законодавства в розрізі предмета спірних правовідносин свідчить про те, що питання щодо скасування дозволу на імміграцію мають право порушувати у тому числі органи Національної поліції.

В такому разі, коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є відповідний орган Національної поліції, останнім складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Надалі, законодавством на ДМС та її територіальні органи і підрозділи покладено обов`язок здійснити всебічне вивчення у місячний термін відповідного подання щодо скасування дозволу на імміграцію, а також запросити для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається це питання.

Водночас, передбачено право відповідача запитувати у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади та юридичних і фізичних осіб.

Як наслідок, на підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Так, у позовній заяві та у відповіді на відзив позивачем зокрема наголошувалось на тому, що відповідач не повідомляв ОСОБА_1 про розгляд питання щодо скасування його посвідки на постійне проживання та, відповідно, не запрошував на засідання комісії для надання пояснень.

Суд зауважує, що зазначений позивачем факт не заперечується та не спростовується відповідачем, а отже вказана обставина свідчить про порушення відповідачем вимог пункту 23 Порядку №1983.

Окрім того, суд звертає увагу, що цитоване раніше подання НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20 містило прохання до відповідача вжити вичерпних заходів спрямованих на скасування посвідки на проживання позивача та його примусове повернення з України до країни походження, або третьої країни, саме у разі підтвердження інформації про неправомірне отримання ним документів, які дають право на проживання на території України - для чого НПУ також просило відповідача невідкладно провести перевірку законності набуття посвідки на постійне (тимчасове) проживання на території України гр. ОСОБА_1 .

Із висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну гр. РФ ОСОБА_1 , затвердженого заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29 вересня 2020 року, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що за результатами перевірки матеріалів справи позивача, відповідачем не було встановлено підстав для скасування посвідки на постійне проживання гр. ОСОБА_1 .

Отже, вказане на думку суду є свідченням того, що в ході опрацювання інформації про отримання позивачем документів, які дають право на проживання на території України, відповідачем не було підтверджено інформації про їх неправомірне отримання та, відповідно, не встановлено будь-яких суперечливих відомостей щодо законності набуття позивачем посвідки на постійне проживання на території України.

Однак, надалі у згаданому висновку від 29 вересня 2020 року відповідачем зроблено посилання на викладену у поданні НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20 інформацію та зазначено, що остання є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Суд знову зауважує, що у відповідності до вже наведених вище приписів Порядку №1983, останні зобов`язують відповідача у місячний термін всебічно вивчити подання щодо скасування дозволу на імміграцію, ініційоване відповідним органом, запросити для надання пояснень іммігранта, відносно якого порушено дане питання, та на підставі результату аналізу інформації прийняти відповідне рішення.

Як раніше зазначалося, згідно матеріалів справи подання НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20 було отримане відповідачем 26 серпня 2020 року за вх. №26779/1/8010-20, про що свідчить відмітка зі штрих-кодом ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

При цьому, оскаржуване позивачем рішення відповідача, яким ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, прийняте 29 вересня 2020 року за №289.

Таким чином, вказане для суду є також свідченням чергового порушення відповідачем вимог пункту 23 Порядку №1983, а саме законодавчо встановлених строків на прийняття відповідного рішення.

Щодо викладеної у поданні НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-20 інформації відносно позивача, яка фактично і слугувала самостійною підставою для прийняття відповідачем висновку, а за ним - спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_1 , суд вбачає, що відповідач не скористався правом, передбаченим пунктом 23 Порядку №1983 та не запитав додаткової інформації в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а відтак не вбачав у цьому потреби і виходив із аналізу наявної у нього інформації.

Згідно частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В той же час, у відповідності до положень частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Процитовані вище законодавчі норми вказують на те, що відповідач має право приймати відповідні рішення на підставі обґрунтованого подання компетентного органу.

Разом з тим, обґрунтованим є таке подання, яке прийняте на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, подання компетентного органу має бути обґрунтованим та підтверджуватися доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, про які зазначено у поданні.

Як вже зазначалося, подання НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-2 містило інформацію зокрема про те, що позивач «систематично порушує правила перебування в Україні», «не має постійного місця проживання», «може використовувати підроблені документи», «не будучи працевлаштованим має постійні не встановлені джерела доходів», «займається налагодженням корумпованих зв`язків з метою легалізації свого перебування на території України».

Оскільки дана інформація була використана відповідачем для прийняття спірного рішення, суд зауважує, що відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Враховуючи, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта, доведення вини останнього є обов`язковим.

Тільки у разі підтвердження належними та допустимими доказами інформації щодо надання іноземцем недостовірних відомостей щодо притягнення до кримінальної відповідальності, дозвіл на імміграцію має бути скасовано.

За аналогією, у разі прийняття рішень, що носять превентивний характер, попри доведення вчинення особою протиправних діянь, посилання на можливість протиправної поведінки такої особи повинні бути належним чином обґрунтовані наявною інформацією.

Як і у випадку із підставами для відмови у наданні дозволу на імміграцію, Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, за змістом якого підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), адже у протилежному випадку таке рішення суб`єкта владних повноважень призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку.

В якості додатків до відзиву, відповідачем надано суду копію матеріалів особової справи позивача, згідно якої убачається, що позивач перебуває у шлюбі з гр. Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має сина, гр. України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та згідно долученої позивачем до позовної заяви копії свідоцтва про народження від 10 лютого 2010 року серії НОМЕР_3 - сина, гр. України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також, вказані матеріали особової справи містять відомості щодо місця постійного проживання позивача, на що вчинялись відповідні реєстраційні дії. Зокрема, наявна копія закордонного паспорта позивача містить відмітку про наразі зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 .

Таким чином, спростовуються відомості, зазначені у поданні НПУ від 21 серпня 2020 року №4774/55/125/01-2 про те, що позивач на має постійного місця проживання, а враховуючи той факт, що при видачі йому дозволу на імміграцію в Україну відповідним органом було здійснено процедуру перевірки наявності підстав для його надання, - відсутні підстави вважати, що такий дозвіл було отримано на підставі підроблених документів.

Також, відповідачем не заперечуються відомості та докази, подані позивачем на користь його працевлаштованості.

Суд наголошує, що з метою дотримання положень статей 9, 26 Конституції України, норм Закону України «Про охорону дитинства», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», які не допускають протиправного втручання в сімейне життя та розлучення дітей з батьками (коли такого не потребують інтереси дитини), при винесенні рішень про скасування дозволу на імміграцію на підставі подання, листів або повідомлень таких органів як СБУ чи органів Національної поліції, територіальні органи ДМС України повинні звертати увагу на зміст та враховувати наявність у позивача родини, в тому числі малолітніх дітей - громадян України.

Тобто, необхідним є вивчення реальних обставин, що мають значення та які можуть потягти за собою скасування дозволу на імміграцію, зокрема: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність у позивача дітей, які народились в Україні і які знаходяться на його утриманні та потребують його допомоги, право на набуття громадянства України, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки у разі розлучення дітей з батьком.

Не врахування наявності у іноземця або особи без громадянства малолітньої дитини, порушення законного права дитини на проживання разом з батьками - є недотриманням Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Не з`ясування органами ДМС України суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинути Україну та розлучитись зі своєю родиною.

Окремо, суд вважає за необхідне в черговий раз підкреслити, що відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів - є свідченням невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно, суд вважає обґрунтованими заперечення позивача, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність прийнятого відповідачем рішення на підставі пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як підсумок, враховуючи вимоги частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, на переконання суду викладене у сукупності є підставами для висновку, що при розгляді даної адміністративної справи відповідач не виконав покладеного на нього Законом обов`язку та не довів правомірності прийнятого ним та оскаржуваного позивачем рішення, а тому наявні підстави для визнання заявлених позовних вимог такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 29 вересня 2020 року №289, яким гр. ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (код: НОМЕР_4 , посвідка на постійне проживання: НОМЕР_2 , видана 13 травня 2013 року органом 3201, адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (код: 42552598, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А) судові витрати в сумі 850,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко