Справа № 264/6307/20
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року справа №264/6307/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2021 року у справі № 264/6307/20 (головуючий суддя І інстанції Пустовойт Т.В.), складене у повному обсязі 15 січня 2021 року у м. Маріуполь Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Барабаша Романа Григоровича, Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області із позовом до інспектора роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Барабаша Романа Григоровича, Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови від 17 вересня 2020 року (серія ЕАМ № 315527) поліцейського роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Донецькій області рядового поліції Барабаша Романа Григоровича про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 3-9).

Рішенням Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 77-78).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2021 року у справі № 264/6307/20 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що місце скоєння правопорушення (як і місце розгляду справи) не відповідає дійсності (вказаний не той номер будинку).

Крім того, в спірній постанові невірне зазначено місце проживання позивача.

Вважає, що відеозапис не доводить факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення.

Зазначив, що відповідачем порушено його права в частині розгляду справи (розгляд відбувся без його участі, не за місцем розміщення органу) (а.с. 80-89).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

05 квітня 2021 року від другого відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 17 вересня 2020 року постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАМ №3151527 поліцейським роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Барабашем Р.Г. було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, зокрема за те, що він 17 вересня 2020 року о 18-53 годин, керував автомобілем «Toyota Solara» державний номерний знак НОМЕР_1 та здійснив зупинку транспортного засобу за адресою м.Маріуполь, пр.Миру, буд.76, тобто в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив п.33 Правил дорожнього руху України. Вказане порушення тягне за собою відповідальність, передбачену ч.1 ст.122 КУпАП, за скоєння якого накладено штраф в сумі 255 грн. (а.с. 10).

Спірним питанням у справі є правомірність прийняття вищевказаної постанови та накладення на позивача адміністративного штрафу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено порушення позивачем ПДР.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно ст.74 КАС України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно з статтею 31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно з ч. 5 ст. 258 КУпАП - якщо підчас складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно до вимог п. 7 розділу VІ «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції», затвердженою Наказам МВС України від 06 листопада 2015року № 1376, посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 280 КУпАП зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративної відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення, в ній вказані: найменування органу (посадова особа), який виніс постанову; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; суть адміністративного правопорушення, опис обставин, встановлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно приписів Правил дорожнього руху України, знак 3.34 «Зупинку заборонено» забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Не поширюється дія знаку:

- на транспортні засоби, що рухаються за встановленими маршрутами;

- за наявності під ним таблички 7.18 «Крім інвалідів» на водіїв з інвалідністю, що керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю, за умови наявності документів, що підтверджують інвалідність пасажира (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності).

Зона дії вказаного знака від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Дія знака поширюється лише на той бік дороги, на якому він встановлений.

Зона дії знака може бути зменшена табличкою 7.2.2 «Зона дії» на початку зони дії, а також установленням у кінці його зони дії дублюючого знака з табличкою 7.2.3 «Зона дії».

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п.3 ст.14 Закону України «Про національну поліцію» - Національна поліція використовує технічні засоби, засоби фото-та відео-фіксації, засоби фіксації звуку підчас документування обставин скоєння злочинів та інших правопорушень, в тому числі й в громадських місцях, а також дій працівників Національної поліції, під час виконання ними покладених на них завдань.

Відповідно до п п. 8.7.3д ПДР України жовтий миготливий сигнал або два жовтих миготливих сигнали дозволяють рух і інформують про наявність небезпечного нерегульованого перехрестя або пішохідного переходу.

Суд апеляційної інстанції при дослідженні відеозапису, який наявний в матеріалах справи, дійшов висновку, що позивач дійсно порушив вимоги п.33 Правил дорожнього руху України.

Вказані докази суд приймає як належні, оскільки відомості про технічний засіб, яким зафіксовано правопорушення міститься в п.7 постанови серії ЕАМ №3151527 від 17 вересня 2020 року, тому в його діях наявний склад правопорушення, передбачений ч.1 ст.122 КУпАП.

З відеозапису наданого відповідачем вбачається, що автомобіль сірого кольору державних номерний знак НОМЕР_1 зупинений на узбіччі дороги біля кафе, авто стоїть з включеним фарами, під знаком «Зупинку заборонено», що містить додаткову табличку 7.2.3 тобто в зоні дії вказаного дорожнього знаку.

Також з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував факт особистого керування вказаним автомобілем та здійснення саме ним зупинки транспортного засобу у визначеному в постанові місці, проте пояснював, що стояти наміру не мав, а робив маневр.

Колегія судді вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо зазначення про здійснення позивачем маневру розвороту, оскільки дана обставина ніяким чином не нівелюють порушення позивачем дії забороняючого знаку.

Відтак, відеозаписом достовірно доведено, що під дією забороняючого знаку знаходився саме автомобіль позивача, ідентифікований державний номерний знак транспортного засобу та сам водій, про що судом першої інстанції правомірно зазначено в рішенні суду.

При цьому, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо порушення інспектором Барабашем Р.Г. права на захист позивача, оскільки надані суду матеріали містять відомості, що під час складання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 , останньому були роз`ясненні його права передбачені ст.268 КУпАП, що підтверджується файлом запису з нагрудної камери інспектора.

При цьому ОСОБА_1 дійсно заявлялось клопотання з приводу реалізації права на захист, проте, як вбачається з відеозапису, ним було особисто викликано фахівця, на приїзд якого очікували приблизно 30 хвилин та який виявився таким, що не може надавати адвокатські послуги.

Згодом позивачем знов заявлено клопотання про призначення йому адвоката вже за рахунок держави, тобто надання безоплатної правової допомоги, посилаючись на незнання законодавства та відсутність знайомих адвокатів, вважав обов`язком поліцейського забезпечити його правовою допомогою, при цьому особисто здійснював дзвінки та отримував консультації за телефоном.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності невідповідності у спірній постанові місця події, місця розгляду справи та адреси проживання позивача, колегія суддів суд не приймає до уваги, оскільки дані обставини не спростовують порушення позивачем дії забороняючого знаку.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини по справі, вважає, що спірна постанова відповідача прийнята правомірно, оскільки відповідачем доведено здійснення правопорушення, а відтак постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів вважає неприйнятними посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не дослідження доказів, оскільки таке твердження спростовується змістом самої постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2021 року у справі № 264/6307/20- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та у відповідності до вимог ч.4 ст.272 КАС України не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді А.В. Гайдар

А.А. Блохін

І.Д. Компанієць