Справа № 460/1176/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1176/20 пров. № А/857/613/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Комшелюк Т.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила: визнати право на отримання з 20 березня 1996 року основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; визнати протиправними дії щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку з 20 березня 1996 року основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати з часу призначення пенсії по інвалідності ІІІ групи, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою, тобто з 20 березня 1996 року, здійснити перерахунок та виплату з урахуванням проведених виплат, основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати нарахувати компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати основної та додаткової пенсії, а також підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, які були нараховані відповідно до постанов Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-1584/11 та від 12 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-2363/11, однак своєчасно не виплачені.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорії), проживає в зоні радіоактивного забруднення та перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії. Вказує, що у зв`язку з набуттям статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи набула право на отримання згідно зі статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплати до пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та державної пенсії особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Разом з тим, зазначає, що нарахування та виплату вказаних доплати та пенсій відповідач здійснював в меншому розмірі, аніж було передбачено чинним законодавством. Зокрема, положення законів України, якими обмежувалася дія норм статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту призначення позивачу пенсії по інвалідності (тобто, з 20 березня 1996 року), були визнані неконституційними. З огляду на вказане, відповідач мав нарахувати та виплачувати позивачу доплату до пенсії, додаткову та державну пенсії в розмірах, передбачених безпосередньо нормами статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не встановленому Кабінетом Міністрів України. Окрім того, вказує, що відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів виплати має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою пенсії на підставі постанов Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-1584/11 та від 12 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-2363/11, які набрали законної сили, оскільки з вини відповідача вказані судові рішення залишаються фактично невиконаними.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про закриття провадження в адміністративній справі задоволено частково. Закрито провадження в адміністративній справі № 460/1176/20 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку за період з 30 травня по 22 липня 2011 року основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50 % від її мінімального розміру, а також за період з 01 січня по 22 липня 2011 року підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням проведених виплат, за період з 30 травня по 22 липня 2011 року основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50 % від її мінімального розміру, а також за період з 01 січня по 22 липня 2011 року підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». В задоволенні решти клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про закриття провадження у справі відмовлено. В задоволенні клопотань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про заміну неналежного відповідача та витребування доказів відмовлено.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку та виплаті: підвищення до пенсії, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2010 року, з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року та з 01 січня по 02 серпня 2014 року; державної пенсії особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року та з 01 січня по 02 серпня 2014 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням раніше проведених виплат: підвищення до пенсії, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2010 року, з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року та з 01 січня по 02 серпня 2014 року; державної пенсії особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року та з 01 січня по 02 серпня 2014 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії, додаткової та державної пенсій, передбачених відповідно статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 20 березня 1996 року по 31 грудня 2001 року є безпідставними, оскільки у вказаний період призначення та виплата пенсії позивачу не входили до компетенції відповідача та, відповідно, позивач не перебував у нього на обліку. Доводи відповідача щодо правомірності застосування постанов Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836, від 03 січня 2002 року № 1, від 27 грудня 2055 року № 1293, від 28 травня 2008 року № 530 та від 16 липня 2008 року № 654 при нарахуванні позивачу підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону № 796, у період з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2010 року, а також додаткової та державної пенсій, передбачених відповідно статтями 50, 54 Закону № 796, у період з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року не знайшли свого підтвердження, тому наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату таких доплати та пенсій за вказані періоди в належних розмірах. При цьому, підстави для задоволення вимог позивача щодо перерахунку спірних підвищення до пенсії, додаткової та державної пенсій у період з 23 липня 2011 року по 31 грудня 2013 року відсутні, оскільки на підставі Закону № 3491 Кабінету Міністрів України були надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 39, 50, 54 Закону № 796, розміри доплати до пенсії, додаткової та державної пенсій особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Також встановлено вчинення відповідачем протиправних дій, які виразилися у виплаті позивачу підвищення до пенсії, додаткової та державної пенсій, передбачених відповідно статтями 39, 50, 54 Закону № 796, у період з 01 січня по 2 серпня 2014 року в менших розмірах, ніж було передбачено чинним законодавством, тому вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в перерахунку та виплаті підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні радіоактивного забруднення, додаткової та державної пенсій як особі, віднесеній до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, за період з 01 січня по 2 серпня 2014 року в належних розмірах, а також зобов`язання відповідача перерахувати та виплати позивачу такі підвищення та пенсії за вказаний період в належних розмірах є обґрунтованими. Водночас, підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити вказані вище підвищення до пенсії, додаткову та державну пенсії за період з 03 серпня по 31 грудня 2014 року відсутні, оскільки їх нарахування та виплата мали провадитися в розмірах установлених Кабінетом Міністрів України, що і було зроблено відповідачем. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796 з 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання доплати до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796 без обмеження кінцевим строком. Виплачуючи позивачу з 1 січня 2015 року додаткову та державну пенсії, передбачені відповідно статтями 50, 54 Закону № 796, у порядку та розмірах, встановлених Порядком № 1210, відповідач діяв правомірно та, відповідно, жодним чином не порушив законні права та інтереси позивача щодо належного соціального забезпечення у старості. Оскільки на даний час виплата позивачу заборгованості по пенсії на виконання постанов Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-1584/11 та від 12 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-2363/11 відповідачем не здійснена, то відсутні підстави вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, тому позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошової компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії, нарахованої на виконання вказаних судових рішень, є передчасними. Щодо вимог позивача в частині визнання за нею права на отримання з 20 березня 1996 року основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючим пенсіонером та особою з інвалідністю ІІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону № 796, то відповідно до приписів КАС України суд не наділений повноваженнями щодо визнання за позивачем права на застосування до нього норми закону та, відповідно, отримання пенсійних виплат в певних розмірах.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не була врахована ухвала Великої Палати Верховного Суду України в адміністративній справі №510/1286/16-а предметом розгляду якої є питання застосування процесуальних строків звернення до суду, та поновлено провадження у справі ще до винесення рішення у зазначеній справі. Позивач звернувшись до суду 21 лютого 2020 року з вимогами за період з 20 березня 1996 року пропустив строк звернення до суду. Також, позивач не звертався до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення(перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Щодо задоволення позовних вимог в частині перерахунку та виплати пенсії відповідно до ст. 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 січня 2002 року по 01 липня 2002 року, то Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області є неналежним відповідачем у цей період по даній справі. Відповідач правомірно здійснює виплати позивачу пенсії та додаткової пенсії у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. З 01 січня 2016 року чинною є норма, якою передбачено доплату громадянам, які працюють у зоні відчуження, а до категорії осіб, які працюють у зоні відчуження позивач не належить, то підстав для виплати доплати, передбаченої ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», немає.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. При цьому, просить звернутись до Конституційного суду України для роз`яснення на відповідність нормам ст.ст. 3, 8, 21, 22, 64 Конституції України норм законів та підзаконних актів на які посилається відповідач та суд першої інстанції, як підставу відмови та відсутності у позивача права на отримання пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та 50% додаткової пенсії від її мінімального розміру і підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку тому, що відповідач незважаючи на постанови Сарненського районного суду від 12 квітня 2012 року по справі № 1718/2-а-2363/11 та від 04 квітня 2012 року по справі № 1718/2-а-1584/11 надалі продовжує не виплачувати пенсійні виплати у розмірах визначених вказаними постановами. Тобто набуте право позивача ігнорується, як судом так і відповідачем. Право на ефективний засіб юридичного захисту може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і суд може вийти за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорії), що підтверджується дублікатом посвідчення серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 23 грудня 2004 року.

Позивачу встановлена третя група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії НОМЕР_2 , виданою 28 березня 2001 року.

Також, позивач проживає в селі Чудель Сарненського району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

З 1 січня 2002 року позивач перебуває на обліку в територіальному органі Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи в розмірі відшкодування фактичних збитків на умовах Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-1584/11, яка набрала законної сили 06 листопада 2012 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 , а саме: визнано противоправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 визначеного статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 22 січня 2011 року по 22 липня 2011 року включно; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 визначене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 22 січня 2011 року по 22 липня 2011 року включно з урахуванням проведених виплат; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-2363/11, яка набрала законної сили 06 вересня 2012 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 , а саме: визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі щодо ОСОБА_1 ; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності, пов`язану з Чорнобильською катастрофою з розрахунку 6 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % пенсії за віком за період з 30 травня 2011 року по 22 липня 2011 року з врахуванням виплачених коштів.

На виконання вказаних вище судових рішень, відповідачем здійснено відповідний перерахунок пенсії позивачеві та нараховано кошти в сумі 18766,13 грн, що підтверджується протоколом від 30 травня 2019 року.

23 грудня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила провести нарахування та виплату доплати до пенсії, додаткової та державної пенсій в розмірах, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно.

Також, позивач просила провести розрахунок та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати пенсії згідно з постановами Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-1584/11 та від 12 квітня 2012 року в справі № 1718/2-а-2363/11.

Листом від 31 січня 2019 року за № К-6365/07.1-59 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для перерахунку вказаних вище пенсійних виплат, оскільки їх обчислення та виплата здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства України. Також, відповідач вказав на про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати пенсії. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких сплачується компенсація. Крім того, пенсійний орган повідомив позивачу, що виплата коштів, нарахованих на виконання судових рішень, проводилась Державною казначейською службою України.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій щодо відмови в перерахунку та виплаті підвищення до пенсії, відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2010 року, з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року та з 01 січня по 02 серпня 2014 року та державної пенсії особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 29 травня 2011 року та з 01 січня по 02 серпня 2014 року; зобов`язання здійснити перерахунок та виплату, з урахуванням раніше проведених виплат вищевказаних підвищення до пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю та державної пенсії особам за вказані періоди. Щодо решти позовних вимог, то такі є безпідставними.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З вищенаведених норм слідує, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Відповідно до ст. 42, ст. 44 та ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом Пенсійного фонду України за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.

Згідно із пунктом 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (пункт 4.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Вирішуючи питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти, як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року №340/1019/19).

Колегія суддів зазначає, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Колегія суддів вважає, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

За змістом вищевказаних норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, а в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статі 87 Закону № 1788-ХІ та статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов:

1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом;

2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у своєму рішенні від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29 жовтня 2020 року у справі № 816/197/18 (касаційне провадження № К/9901/50050/18), від 20 жовтня 2020 року у справі № 640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25 лютого 2021 року у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 816/197/18 (касаційне провадження № К/9901/50050/18), від 20 жовтня 2020 року у справі № 640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 822/1928/18) та дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Щодо посилання позивача у заяві про поновлення строку на те, що згідно рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем, де, на думку позивача, мова іде по суті про соціальну виплату до числа яких належать і виплати, які відповідач сплачує позивачу, що також є аналогією права та закону, то колегія суддів зазначає наступне.

Позовними вимогами позивача є зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії відповідно до ст. 39, 50, 54 Закону України «про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». А рішення Конституційного Суду на яке посилається позивач стосується вимог щодо оплати праці та не може застосовуватись за аналогією до спірних правовідносин даної справи, оскільки обставини встановлені у даній справі, що розглядається судом апеляційної інстанції, не є подібними до обставин, викладених у зазначеному позивачем рішенні.

Щодо долученого до позовної заяви листа відповідача від 31 січня 2020 року наданого у відповідь на звернення позивача від 23 грудня 2019 року, то така не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Крім цього, з матеріалів справи слідує, що позивач знала про порушення своїх прав ще у 2020 році, оскільки позивач зверталася до Сарненського районного суду Рівненської області з позовними вимогами про зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату пенсії відповідно до ст. 39, 50, 54 Закону України «про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та які вже були предметом судового розгляду.

Колегія суддів зазначає, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом та не навела при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Такий висновок відповідає правовій позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування приписів КАС України щодо визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а відтак даний адміністративний позов слід залишення без розгляду.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення та залишення позову без розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 319, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 460/1176/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.