Справа № 280/9078/20
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
07 квітня 2021 року Справа № 280/9078/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Конишевої О.В. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (69063, м. Запоріжжя, пров. Тихий,7, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський,6, )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
11.12.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України (далі третя особа), в якому позивач просить суд:

визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року неправомірною;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати, надати розрахунок та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року;

визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати грошового забезпечення ОСОБА_2 в повному обсязі неправомірною;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення в розмірі 16 713 грн. 38 коп.;

визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом ОСОБА_2 в розмірі восьми мінімальних заробітних плат неправомірними;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом в розмірі восьми мінімальних заробітних плат;

визнати неправомірними дії Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо нездійснення виплати ОСОБА_2 за тимчасове виконання обов`язків за посадою начальника СЗІ Запорізького ОМВК з 30.08.2016 р. по 25.09.2016 р. з окладом 760 грн.;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_2 за тимчасове виконання обов`язків начальника СЗІ Запорізького ОМВК з 30.08.2016 р. по 25.09.2016 р з окладом 760грн.;

визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення ОСОБА_2 неправомірними;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки надати розрахунок суми грошової компенсації неотриманого продовольчого забезпечення ОСОБА_1 ;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за неотримане продовольче забезпечення;

визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_2 неправомірною;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки надати відомості про фактично отримане речове майно та довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_2 ;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за неотримане речове майно;

визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 компенсації за не надання часу для відпочинку за чергування у вихідні, святкові та неробочі дні за період служби за контрактом неправомірною;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за не надання часу для відпочинку за чергування у вихідні, святкові та неробочі дні за період служби за контрактом;

зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити вищезазначені виплатити ОСОБА_2 з компенсацією ПДФО відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що з 2014 по 2017 роки проходив військову службу в лавах Збройних Сил України. Наразі позивачу стало відомо, що в період проходження військової служби він мав право на отримання певних грошових виплат, які йому не виплачувались та про виплати яких відповідачем йому не роз`яснювалось. Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними та з вимогою зобов`язати його вчинити певні дії, звернувся до суд із цим позовом. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України впродовж років проходження служби позивачем у Міністерстві оборони України не було, а Порядок проведення індексації грошових доходів населення не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки. Щодо розміру виплат грошового забезпечення зазначає, що позивач не заперечує факт нарахування та виплати йому грошового забезпечення, але зазначає лише те, що він фактично не отримував ці виплати. Водночас, у обов`язки Запорізького обласного військового комісаріату входить лише нарахування та виплата коштів військовослужбовцям, а фактичне отримання коштів перевіряти не має законних підстав. Стосовно виплати одноразової грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань зазначає, допомога позивачу була нарахована та виплачена, що підтверджується розрахунковими відомостями. Щодо наступної позовної вимоги зазначив, що на момент підписання позивачем контракту на проходження військової служби норми про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом взагалі не існувало. Що стосується виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, відповідач зазначає, що необхідних документів (рапорту військовослужбовця, наказу військового комісара), для нарахування компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно, від позивача в період проходження служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило. Вказує на те, що документів, необхідних для нарахування компенсації за обіди та отримання продовольства в натуральному вигляді за час перебування в наряді від військовослужбовця військової служби за контрактом до відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовольчої служби військової частини НОМЕР_2 не надходили. З огляду на зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних.

Від третьої особи письмових пояснень до суду не надходило.

Ухвалою суду від 16.12.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 12.01.2021.

Протокольною ухвалою суду від 12.01.2021 відкладено підготовче засідання на 01.02.2021.

Ухвалою суду від 01.02.2021 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 01.03.2021.

Ухвалою суду від 01.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 29.03.2021.

Представник позивача 29.03.2021 подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача 29.03.2021 подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів, зміст та обсяг яких достатній для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

18 березня 2014 року позивач був призваний по мобілізації для проходження військової служби у Запорізькому об`єднаному міському військовому комісаріаті на посаду діловода відділення офіцерів запасу і кадрів.

06 березня 2015 року позивачем було укладено контракт з Міністерством оборони України на строк до закінчення особливого періоду.

29 грудня 2015 року позивача було переведено на посаду стрільця 3-го відділення 3- го взводу роти охорони Шевченківського районного військового комісаріату міста Запоріжжя.

4 травня 2016 року позивача було переведено на посаду молодшого спеціаліста служби захисту інформації Запорізького ОМВК.

13 жовтня 2017 року позивача було звільнено у запас з лав ЗСУ на підставі п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як такий, що уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, військове звання - старший солдат.

У липні 2020 року позивачем було направлено заяву до Міністерства оборони України про надання інформації стосовно:

- нарахування позивачу грошового забезпечення, з розшифруванням виплат та утримань з нього, за період проходження мною військової служби у Запорізькому об`єднаному міському військовому комісаріаті. Грошове утримання нараховувалось Запорізьким обласним військовим комісаріатом з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року;

- причин не нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з березня 2014 року по жовтень 2017 року;

- причин невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, та який прийнятий на військову службу за контрактом, яка передбачена пп. 10 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007року № 1294;

- причин незабезпечення мене харчуванням та невиплату грошової компенсації у розмірі вартості набору продуктів, який видається на приготування обіду за робочі дні та дні чергування в добових нарядах, відповідно до норм Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426;

- норм забезпечення позивача речовим майном, як військовослужбовця Збройних Сил України, за період служби з березня 2014 року по жовтень 2017 року;

- причин ненадання до Пенсійного фонду України персоніфікованих відомостей про грошове забезпечення позивача та сплату страхових внесків за період служби з березня 2014 року по травень 2016 року;

- виплат за тимчасове виконання обов`язків начальника служби захисту інформації Запорізького ОМВК впродовж 2016-2017рр.

Окрім того, у вищевказаному листі позивач просив Міністерство оборони України зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 провести з позивачем зазначені розрахунки.

У серпні 2020 року позивач отримав відповідь від Запорізького ОВК (лист від 28.07.2020 №1478), зі змісту та додатків до якої вбачається:

- що проведення індексації грошових доходів населення за попередні періоди не передбачено;

- що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом, оскільки звернень або документів, підтверджуючих право позивача на її отримання до ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило;

- що інформація про суми нарахованого грошового забезпечення та суми нарахованого єдиного соціального внеску за попередні періоди надається за заявою громадянина;

- що виплата за тимчасове виконання обов`язків за посадою начальника СЗІ Запорізького ОМВК з посадовим окладом 760 грн. була здійснена лише за період з 27.03.2017 по 25.04.2017 в розмірі 426 грн. 50 коп., а чому відповідна виплата не була здійснена за період з 30.08.2016 по 25.09.2016 не вказано.

- що позивач не має права на отримання грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, оскільки звернень або документів про її отримання до Запорізького ОМВК, де позивач проходив військову службу, а також до керівництва військового комісаріату при звільненні від позивача не надходило;

- що позивач не має права на отримання грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби харчове забезпечення, оскільки документів про її отримання або отримання самого харчового забезпечення в натуральному вигляді під час проходження позивачем військової служби до відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило.

Позивачем у серпні 2020 було отримано відповідь начальника відділу організації забезпечення за класами постачання Командування Логістики Сухопутних військ Збройних Сил України (лист віл 06.08.2020 №116/10/2/2/728), відповідно до якої позивач не мав права на отримання речового майна, оскільки неотримане з будь-яких причин речове майно за період служби під час звільнення не видається. Окрім того, відповідно до даної відповіді, позивач не має права на отримання грошової компенсації за обіди, які не були отримані в період проходження військової служби, оскільки звернень з даного питання, клопотань щодо виплати грошової компенсації до керівництва ІНФОРМАЦІЯ_3 від позивача не надходило.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Щодо тверджень відповідача про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду слід зазначити про таке.

Положеннями частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про пропущення строку звернення до суду, оскільки позивач звернувся до Міністерства оборони України із запитом у липні 2020 та отримав відповідь (лист від 28.07.2020 №1478) від ІНФОРМАЦІЯ_1 у серпні 2020 (в матеріалах справи наявний конверт, що лист був направлений 31.07.2020 ). Із позовною заявою позивач звернувся 11.12.2020, а тому шестимісячний строк звернення є дотриманим.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивач звернувся до адміністративного суду в межах строку встановлених частиною другою статті 122 КАС України.

Щодо позовних вимог в частині виплати індексації грошового забезпечення за весь період служби, суд зазначає, що частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

При цьому, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III (далі - Закон №2017-III) передбачено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до статті 9 Закону №2017-III грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Умови та порядок проведення індексації грошових доходів населення та порядок її проведення визначений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №1282-ХІІ), відповідно до статті 1 якого індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Статтею 6 Закону №1282-ХІІ встановлено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів: заробітної плати; пенсій; державної соціальної допомоги; стипендій, що виплачуються студентам державних та комунальних вищих навчальних закладів. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

За приписами статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Пунктом 5 Порядку № 1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Отже, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

Враховуючи викладене вище, суд доходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Крім того на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Отже, вищенаведене у сукупності дозволяє дійти висновку про обґрунтованість позову в частині визнання бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року неправомірною та зобов`язання Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки нарахувати, надати розрахунок та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення за період з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року.

Щодо вимоги позивача про визнання бездіяльність відповідача щодо не виплати грошового забезпечення позивачу в повному обсязі неправомірною та зобов`язання його виплатити позивачу грошове забезпечення в розмірі 16 713 грн. 38 коп., суд зазначає наступне.

Як стверджує позивач, йому з березня 2014 року по грудень 2016 року не було здійснено виплату грошового забезпечення на загальну суму 16 713 грн. 38 коп., з яких:

- у грудні 2014 року, грудні 2015 року, грудні 2016 року позивачу нараховано та здійснено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014, 2015, 2016 роки на загальну суму 7986 грн. 25 коп., але фактично дані виплати позивач не отримував;

- з лютого 2017 року по червень 2017 року з грошового забезпечення позивача не було утримано військовий збір у розмірі 1,5% на загальну суму 623 грн. 13 коп., але фактично вони були утримані та невиплачені;

- в січні 2016 року позивачу нараховано та здійснено виплату грошового забезпечення в сумі 8104 грн., але фактично його позивач не отримував.

Слід зазначити, що позивач не заперечує факт нарахування та виплати зазначеного вище грошового забезпечення.

Суд погоджується з відповідачем, що в обов`язок відповідача входить нарахування та виплата коштів військовослужбовцям, а фактичне отримання коштів це вже право позивача від 23.07.2020 ( факт нарахування та виплати підтверджується і довідкою відповідача а.с.44). Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом.

Позивач вважає, що в порушення вимог пп. 10 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», йому не нараховано і не сплачено одноразової грошової допомоги.

Відповідно до підпункту 10 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 7.11.2007 № 1294 (далі - Постанова № 1294 в редакції чинні на час виникнення спірних правовідносин, з 01.03.2018 постанова втратила чинність) одноразову грошову допомогу військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом у таких розмірах: особам рядового складу - вісім мінімальних заробітних плат; особам сержантського і старшинського складу - дев`ять мінімальних заробітних плат; особам офіцерського складу - десять мінімальних заробітних плат.

Заперечуючи проти даної позовної вимог відповідач зазначив, що підпунктом 10 пункт 6 Постанови № 1294 було доповнено лише 14.05.2015 Постановою Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 №406. Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_2 у відповідності до пункту 11 контракту набрав чинності з 06.03.2015. Так як зміни до пункту 6 Постанови №1294 відбулися 14.05.2015 (тобто через 2 місяці після набрання чинності контрактом), відповідно на момент підписання контракту з позивачем не було передбачено зазначеної виплати.

Суд не погоджується з відповідачем, з огляду на наступне.

З наведеної норми слідує, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у встановлених розмірах проводиться лише військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття за контрактом.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до статті 1 вищеназваного Закону мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно статті 11 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Президент України відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, здійснює загальне керівництво у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації держави; визначає мету, завдання, вид, обсяги, порядок і строки проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації; забезпечує через Раду національної безпеки і оборони України координацію діяльності органів виконавчої влади, інших державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації; визначає структуру та затверджує мобілізаційний план України на особливий період, Положення про мобілізаційну підготовку Збройних Сил України, інших військових формувань, Положення про порядок проведення мобілізації в Україні; надає (позбавляє) право на звільнення від призову на військову службу в разі мобілізації та у воєнний час громадянам або окремим категоріям громадян; визначає порядок оголошення мобілізації; приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України; встановлює режим роботи органів державної влади, інших державних органів під час мобілізації та у воєнний час; видає акти з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15 оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію (далі - мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Цей Указ набирав чинності 20.01.2015.

Перша черга мобілізація відбувалася з 20.01.2015 по 19.04.2015, саме в цей період з 06.03.2015 набрав чинності контракт з позивачем на проходження військової служби, і той факт, що зміни в п.6 Постанова № 1294 відбулися лише 14.05.2015, не спростовує права позивач на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом, так як контракт з позивачем підписаний на момент мобілізації, а норма яка надавала таке право позивачу була чинною на час проходження позивачем військової служби.

Відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо нездійснення виплати позивачу за тимчасове виконання обов`язків за посадою начальника СЗІ Запорізького ОМВК з 30.08.2016 по 25.09.2016 з окладом 760 грн.

Відповідно до Наказу військового комісара Запорізького ОМВК № 94 від 30.08.2016 на позивача було покладено виконання обов`язків начальника служби захисту інформації з посадовим окладом 760 грн., Наказом № 101 від 25.09.2016 було повернуто позивача до виконання посадових обов`язків за посадою старшого спеціаліста служби захисту інформації Запорізького ОМВК.

Позивач вважає, що нездійснення виплати за тимчасове виконання обов`язків за посадою начальника служби захисту інформації Запорізького ОМВК з 30.08.2016 по 25.08.2016 з окладом 760 грн. є незаконною.

Відповідач з цього приводу зазначив, що кошти виплачуються лише по наявних документах які надходять зі структурних підрозділів, а отже пояснити на даний час чому документи щодо тимчасового виконання обов`язків ОСОБА_2 не були надані, наразі не має можливості у зв`язку з тим що зазначені обставини відбувалися у 2016 році, що було чотири роки тому та у зв`язку з тим, що осіб відповідальних за вище зазначені обставини було звільнено.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно приписів частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі тимчасового заміщення військовослужбовцем вищестоящої командної посади оплата провадиться у встановленому порядку по заміщуваній посаді.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на позивача було покладене тимчасове виконання обов`язків за посадою начальника СЗІ Запорізького ОМВК з 30.08.2016 по 25.09.2016, що підтверджується вище наведеними наказами, тому суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення позивачу.

Згідно з вимогами директиви Начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 01 липня 2012 року № Д-322/1/02, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України затвердженого наказом Міністра оборони України від 16 липня 1997 року № 300, пункту 1.7 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України затвердженого наказом Міністра оборони України від 09 грудня 2002 року № 402, військові частини, які самостійно не ведуть військове господарство, прикріпляються на продовольче забезпечення до найближчих військових частин (установ) які ведуть самостійне господарство за територіальним принципом.

На підставі розпорядження начальника Центрального управління продовольчого забезпечення Збройних Сил України від 02 квітня 2014 року №341/4/1/718 Запорізький обласний військовий комісаріат був прикріплений з відповідними категоріями забезпечення продовольством до військової частини НОМЕР_2 (місто Запоріжжя). 17 квітня 2014 року Запорізький ОТЦКТАСП отримав атестат форми № 20 за установу та атестати військовослужбовців форми № 21 від військової частини НОМЕР_3 і передав до продовольчої служби військової частини НОМЕР_2 .

Також згідно наказів районних військових комісарів «Про організацію службової діяльності районних військових комісаріатів на особливий період» військовослужбовці були переведені на казармений стан, розміщувались у розташуванні військових комісаріатів і набували право на отримання харчування відповідно до підпункту «н», пункту 1 приміток до норми № 1 загальновійськова. Постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 року №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту (зі змінами)», та наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 року № 402 «Про затвердження Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час (зі змінами)», щодо впорядкування продовольчого забезпечення особового складу призваного за мобілізацією і які проходять військову службу у військкоматах, право на харчування за цією нормою мають особи за умови розміщення їх у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини (установи) Підпункт "н" пункту 1 приміток до норми № І - загальновійськова - доповнено абзацом згідно з Постановою КМ України № 252 від 29.04.2015.

З січня 2017 року казармений стан в районних військових комісаріатах був знятий, особовий склад перейшов на режим повсякденної діяльності. Особовому складу Запорізького ОТЦКтаСП та військових комісаріатів Запорізької області було доведено вимоги Постанови Кабінету міністрів України від І грудня 2010 року № 1094 «Про внесення змін до норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом», що вони набувають право на продовольче забезпечення (грошова компенсація) за рахунок держави (обідом) з 7 грудня 2010 року у разі клопотання військовослужбовця та рішення командира військової частини.

В матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про нарахування компенсації за обіди та отримання продовольства в натуральному вигляді. Доказів зворотного позивачем та його представником суду надано не було.

Таким чином, суд вважає вимог в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України, Постановою від 16.03.2016 № 178, затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Позивач в обґрунтування права на отримання компенсації за речове майно посилається на пункт 4 розділу 3 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (далі - Наказ № 232), відповідно до якого військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Однак Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.

Тобто чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Суд враховує правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по справа № 340/680/20 в якій хоча і досліджувалося питання відповідальності в разі невиплати такої компенсації за неотримане речове майно на день виключення особи зі списків особового складу військової частини, однак була чітко висловлена позиція, що якщо не була подана військовослужбовцем заява до звільнення, відповідно і не виникає обов`язку у відповідача щодо виплати такої компенсації, відповідно і не може бути застосовано відповідальність до нього.

Отже позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно після його звільнення з військової служби. Натомість, позивачем не надано суду доказів подання рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби до його звільнення.

Таким чином, суд доходить висновку, що у зв`язку з неподанням позивачем рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача.

Той факт, що відповідачем до його відповіді не було надано довідку про отримане позивачем в період проходження служби речове майно або компенсацію його вартості, не змінює факту відсутності рапорту позивача до звільнення, який би і був підставою для формування та видачі довідки.

З огляду на зазначене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

Щодо компенсації за неподання часу для відпочинку за добові чергування у вихідні, святкові та не робочі дні

Відповідач заперечуючи про задоволення даної вимоги зазначив, що перебування військовослужбовця у добовому наряді підтверджується наказами військового комісара по стройовій частині про склад добового наряду.

У відповідності до підпункту «г» пункту 1.1.8 Переліку документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України та Збройних сил України, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 28.08.2019 №474 накази по стройовій частині про склад добового наряду знищуються після завершення календарного року.

Отже дослідити у які саме дні позивач був залучений до чергування у добовому наряді наразі не має можливості оскільки усі підтверджуючі документи були знищені у відповідності до вимог чинного законодавства так як і не можливо дослідити питання чи дійсно Позивач звертався до командування військової частини з приводу даного питання.

Позивач зокрема зазначає, що протягом вищезазначеного періоду, дні для відпочинку за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, попри звернення до командування не надавались, при звільненні з військової служби - дні відпочинку не пропонувались, компенсація не виплачувалась. Так, за період служби, кількість вихідних, неробочих та святкових днів, в які позивача було залучено до виконання службових обов`язків, становить 121 день. При цьому позивач обгрунтовує своє право посилаючись на Конституцію, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та КЗпП.

З цього приводу суд зазначає, що заявляючи таку позовну вимогу, позивач жодним доказом не обгрунтовує її, не надає суду жодного документа якій би підтвердив доводи, що позивачу за період служби дні для відпочинку за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, попри звернення до командування не надавались.

Хоча позивач стверджує у своєму позові, що ним подавалися звернення до командування з цього питання, однак жодного звернення до матеріалів справи не було долучено.

У зв`язку із зазначеним, суд вважає таку позовну вимог не обгрнутованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо зобов`язання відповідача здійснити вищезазначені виплатити з компенсацією ПДФО відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, суд зазначає наступне.

Оскільки Пунктом 2 Порядку № 44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально- виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку № 44 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом, доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

За змістом пунктів 4, 5 цього Порядку, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Оскільки суд дійшов висновку про належність позивачу деяких видів грошового забезпечення, які не були виплачені, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Доказів понесення позивачем витрат на професійну правову (правничу) допомогу позивачем до суду не надано.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (69063, м. Запоріжжя, пров. Тихий,7, ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський,6, )- задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року неправомірною.

Зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати, надати розрахунок та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 18 березня 2014 року по 13 жовтня 2017 року

Визнати протиправною бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом, в розмірі восьми мінімальних заробітних плат.

Зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і який прийнятий на військову службу за контрактом, в розмірі восьми мінімальних заробітних плат неправомірними;

Визнати неправомірними дії Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо нездійснення виплати ОСОБА_2 за тимчасове виконання обов`язків за посадою начальника СЗІ Запорізького ОМВК з 30.08.2016 по 25.09.2016 з окладом 760 грн.

Зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_2 за тимчасове виконання обов`язків начальника СЗІ Запорізького ОМВК з 30.08.2016 по 25.09.2016 з окладом 760грн.

Зобов`язати Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити вищезазначені виплатити ОСОБА_2 з компенсацією ПДФО відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3363,20 грн. (три тисячі триста шістдесят три гривні 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Запорізького обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (69063, м. Запоріжжя, пров. Тихий,7, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 07.04.2021.

Суддя О.В. Конишева