Справа № 160/360/21
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2021 року Справа № 160/360/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови від 22.12.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії, -
11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною і скасувати постанову у ВП № 60962336 від 22.12.2020 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про закінчення виконавчого провадження;
- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження за виконавчим документом №160/5817/19, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 13 листопада 2019 року, не пізніше наступного робочого дня з дня одержання державним виконавцем цієї постанови;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.12.2020 року шляхом отримання на електронну адресу копій документів виконавчого провадження №60962336, позивач дізнався про наявність постанови від 22.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №160/5815/19. Вважає постанову державного виконавця від 22.12.2020 року протиправною та передчасною з огляду на наявність порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» при її винесенні, зокрема: закінчення виконавчого провадження без перевірки фактичного виконання боржником виконавчого документу. Позивач посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої такі заходи з метою притягнення до відповідальності боржника, як накладення штрафів та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності не є достатніми заходами виконання рішення суду, та після вчинення таких, виконавець не має права закривати виконавче провадження якщо рішення суду фактично не виконано. Позивач зазначає, що тривалий час не може реалізувати своє право на виконання рішення суду, зокрема, вже звертався до суду з оскарженням рішень державного виконавця (справа №160/7883/20), у зв`язку із чим вважає, що наявні підстави для стягнення із відповідача моральної шкоди.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Разом з відзивом 25.01.2021 року відповідачем до матеріалів справи надано копію матеріалів виконавчого провадження №60962336.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2019 року у справі № 160/5817/19, що було залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 року та набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у проведенні перерахунку та виплати пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 серпня 2018 року з урахуванням ч.2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із збільшенням пенсій на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 85% заробітку. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року з урахуванням ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із збільшенням пенсій на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 85% заробітку. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
13.01.2020 року за вх.№1671 до Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Дніпропетровській області Підіпригорою О.І. було подано заяву про примусове виконання рішення суду по справі №160/5817/19.
20.01.2020 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хоменко Д.Ю. відкрито виконавче провадження №60962336 на підставі виконавчого листа №160/5817/19, виданого 13.11.2019 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №60962336, листом ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 07.02.2020 року за вх.№3391, в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було повідомлено про виконання рішення суду по справі №160/5817/19. До зазначеного листа надано довідку про виплачені суми пенсії ОСОБА_1 за період листопад 2019 - січень 2020 року, а також документи, що підтверджують здійснення перерахунку пенсії.
26.05.2020 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на тій підставі, що вимоги виконавчого документу №160/5817/19 фактично виконані.
Із постановою від 26.05.2020 року стягував - ОСОБА_1 не погодився та звернувся до суду за захистом своїх прав, при цьому зазначав, що підстави для закриття виконавчого провадження відсутні, оскільки рішення суду у справі №160/5817/19 боржником не виконано.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 року по справі №160/7883/20, що набрало законної сили 25.08.2020 року, визнано протиправною та скасовано постанову у ВП № 60962336 від 26.05.2020 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про закінчення виконавчого провадження; зобов`язано Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (пр. Дмитра Яворницького, 21-А, м. Дніпро, 49027, ) відновити виконавче провадження за виконавчим документом № 160/5817/19, виданим Дніпропетровським окружним адміністративним судом 13 листопада 2019 року, не пізніше наступного робочого дня з дня одержання державним виконавцем цієї постанови.

Зокрема, до таких висновків суд дійшов у зв`язку з встановленням наступних обставин: «як вбачається з доданого до листа розрахунку, здійсненого на підставі рішення 7 від 04.12.2019, у другій складовій розрахунку пенсії у графі «розмір пенсії за віком (ст. 27)» - 0,00, однак у попередньому розрахунку пенсії, на підставі рішення 77 від 25.02.2019, у графі «розмір пенсії за віком (ст. 27)» до розрахунку включено суму 13695,14 грн. Таким чином, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на виконання рішення суду про проведення перерахунку та виплати пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року з урахуванням ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із збільшенням пенсій на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 85% заробітку, здійснено перерахунок, яким фактично зменшено пенсіонеру розмір пенсійної виплати, що не узгоджується із задоволеними позовними вимогами адміністративного позову у справі № 160/5817/19.»

Суд зауважує, що ч. 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

13.10.2020 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хоменко Д.Ю. на виконання рішення суду по справі №160/7883/20 від 23.07.20200 року було відновлено виконавче провадження №60962336.

08.12.2020 року за вих.№02133/24002 в адресу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та в копії Пенсійному фонду України старшим державним виконавцем Хоменко Д.Ю. було направлено вимогу в порядку ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо вжиття заходів з метою фактичного виконання виконавчого документу в рамках виконавчого провадження №60962336.

Постановою старшого державного виконавця Хоменко Д.Ю. від 07.12.2020 року за невиконання рішення суду на ГУ ПФУ в Дніпропетровській області було накладено штраф у розмірі 5100, 00 грн. Дану постанову супровідним листом від 07.12.2020 року №02133/23851 було направлено сторонам виконавчого провадження.

Постановою старшого державного виконавця Хоменко Д.Ю. від 22.12.2020 року за повторне невиконання рішення суду на ГУ ПФУ в Дніпропетровській області було накладено штраф у розмірі 10200, 00 грн. Дану постанову супровідним листом від 22.12.2020 року №02133/24790 було направлено сторонам виконавчого провадження.

22.12.2020 року за вих.№02-1-33/24824 відділом примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в адресу ГУ Нацполіції у Дніпропетровській області було направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 63, 75, 76 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 214 КПК України, ст. 382 КК України, щодо вирішення питання про притягнення до відповідальності за невиконання рішення суду у справі №160/5817/19 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Постановою старшого державного виконавця Хоменко Д.Ю. від 22.12.2020 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №60962336 з підстав, що станом на 22.12.2020 року рішення суду боржником в повному обсязі не виконано, при цьому виконати рішення без участі боржника неможливо, що у відповідності до п. 11 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Супровідним листом від 22.12.2020 року №02133/24845 оригінал виконавчого листа було повернуто до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, та копію постанови від 22.12.2020 року сторонам виконавчого провадження до відома.

Разом з тим, 28.12.2020 року за вх.№11101 до відділу примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшов лист ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (вих.№0400-010901-5/125184 від 24.12.2020 року, яким на вимогу державного виконавця від 08.12.2020 року №02133/24002 було повідомлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року у справі №160/5817/19 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 26.11.2019 року ОСОБА_1 проведений перерахунок пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.04.2019 з урахуванням ч. 2 ст. 56 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із збільшенням пенсій на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 85% заробітку. До листа ГУ ПФУ в Дніпропетровській області також було додано копії розрахунків пенсії ОСОБА_1 , проведених пенсійним органом 24.02.2019 року, 26.11.2019 року, 09.12.2019 року, 16.11.2020 року.

Також, ОСОБА_1 28.12.2020 року за вх.11112 до відділу примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було подано запит на отримання публічної інформації, а саме: щодо надання всіх документів виконавчого провадження по справі №160/5817/19, наявних у виконавчому провадженні №60962336 після відновлення такого 13.10.2020 року.

Листом від 31.12.2020 року за вих.№02-33/25261 ОСОБА_1 було повідомлено, що виконавче провадження №60962336 закінчено, про що винесено відповідну постанову державного виконавця, також повідомлено про направлення інформації щодо вчинення кримінального правопорушення боржником до ГУ Нацполіції у Дніпропетровській області. Разом з тим, в листі зазначено про отримання 28.12.2020 року відомостей від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про виконання судового рішення у справі №160/5817/19.

Вважаючи неправомірною постанову Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 22.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно статті 3 наведеного Закону примусове виконання рішень здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Так, підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави закінчення виконавчого провадження.

Так, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до статті 63 зазначеного Закону, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно статті 76 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірної постанови державного виконавця, суд виходить із такого.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/5817/19 від 10.10.2019 року, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року з урахуванням ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із збільшенням пенсій на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 85% заробітку.

На виконання вказаного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями наданими з листом ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 28.12.2020 року за вх.№11101 (вих.0400-010901-5/5/125184 від 24.12.2020 року). Однак, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №60962336, що були долучені до матеріалів справи, проведений боржником перерахунок від 26.11.2019 року у графі «розмір пенсії за віком» містить дані « 0,00 грн.», в той час як у інших розрахунках (як проведених до ухвалення рішення суду у справі №160/5817/19, так і після) від 24.02.2019 року, від 09.12.2019 року, від 16.11.2020 року, у графі «розмір пенсії за віком (ст.27)» містяться дані відповідного розміру пенсії, який брався за основу для проведення розрахунку за певний період.

Суд також звертає увагу, що окрім перерахунку пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі №160/5817/19, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області мало здійснити ще виплату таких коштів, проте, відомостей про виконання судового рішення у цій частині пенсійним органом до виконавчого провадження не надано, а Відділом примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2020 року не перевірено. В матеріалах виконавчого провадження, наданих відповідачем, міститься лише довідка про виплачені суми пенсії ОСОБА_1 за період листопад 2019 - січень 2020 року, з якої неможливо встановити, в якому саме розмірі пенсійним органом виплачена пенсія у зв`язку з проведенням перерахунку ОСОБА_1 згідно рішення суду по справі №160/5817/19 за період з 01.04.2019 року по теперішній час.

Тобто, наразі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі №160/5817/19 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в повному обсязі не виконано.

Разом з тим суд зауважує, що постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хоменко Д.Ю. від 22.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження №60962336 є передчасною, зокрема, з огляду на те, що 22.12.2020 року вказаною вище посадовою особою в один і той же день із винесенням такої постанови направлено постанову про накладення у подвійному розмірі штрафу на боржника, повідомлення до органів досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення, та не дотримано певного строку для отримання відповіді боржника, з урахуванням вже застосованих державним виконавцем заходів. Також, старшим державним виконавцем Хоменко Д.Ю. не вжито інших заходів для належного виконання боржником рішення суду, зокрема не надано боржнику вимоги щодо проведення належного перерахунку пенсії стягувану, з урахуванням висновків суду у справі №160/7883/20 (в частині заповнення графи «розмір пенсії за віком (ст. 27)».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідь ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з урахуванням отриманої постанови старшого державного виконавця Хоменко Д.Ю. від 07.12.2020 року про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн., була надана лише 24.12.2020 року (та надійшла до відділу з примусового виконання рішень лише 28.12.2020 року).

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи те, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа.

Так, нормами Закону №1404-VIII передбачено послідовність дій державного виконавця у процедурі примусового виконання виконавчого документа.

Водночас, лише дотримання державним виконавцем процедури послідовності таких дій не достатньо для винесення органом ДВС постанови про закінчення виконавчого провадження за пунктом 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII у разі невиконання судового рішення боржником, оскільки це суперечить принципу ефективності у процедурі виконавчого провадження.

Це означає, що державний виконавець зобов`язаний довести, що під час чергової перевірки боржника на предмет виконання ним виконавчого документа, він максимально вжив усіх заходів примусового характеру, оскільки виконавче провадження не може бути закінчене лише з підстав дотримання державним виконавцем черговості дій у процедурі примусового виконання судового рішення, визначеної Законом № 1404-VIII.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що держаний виконавець в межах виконавчого провадження ВП №60962336 вчинив всі можливі дії щодо забезпечення виконання виконавчого листа №160/5817/19, виданого 13.11.2019 року, з`ясування обставин щодо підстав невиконання такого виконавчого листа.

Вичерпний перелік обставин, за яких виконавче провадження закінчується з підстав, що не пов`язані з досягненням мети виконавчого провадження - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, визначений Законом № 1404-VIII. Тому, аналіз положень пункту 11 частини першої статті 39 у системному зв`язку з частиною третьою статті 63 Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження. Водночас, невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Суд також зазначає, що накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак, звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не свідчить про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Здійснюючи примусове виконання судових рішень, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, і не може вийти за межі наданих йому повноважень та діяти лише в спосіб, установлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №461/6978/19.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (надалі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

На підставі встановлених фактичних обставин справи, суд зазначає, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/5817/19 від 13.11.2019 року залишається і досі невиконаним, відтак, оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2020 року винесена передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення в повному обсязі та вжиття вичерпних заходів з його виконання.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. А оскільки державним виконавцем надіслано виконавчий лист до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, а підстав для того, щоб розпочати знову таке виконавче провадження Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає, вказане свідчить, що в такому випадку, нівелюється право ОСОБА_1 на судовий захист, адже рішення зобов`язального характеру, ухвалене на його користь фактично залишається не виконаним, а державою не забезпечено виконання взятих на себе обов`язків щодо виконання такого рішення.

Отже, суд приходить до висновку, що постанова у ВП № 60962336 від 22.12.2020 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хоменка Д.Ю. про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Розглядаючи вимогу адміністративного позову про зобов`язання Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження за виконавчим документом № 160/5817/19, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 13 листопада 2019 року, не пізніше наступного робочого дня з дня одержання державним виконавцем цієї постанови, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Так, резолютивна частина рішення адміністративного суду не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Оскільки обов`язки державного виконавця як поновлення виконавчого провадження, так і здійснення заходів примусового виконання рішень, прямо випливають із приписів Закону № 1404-VIII (пункт 1 частини другої статті 18, частина перша статті 41 відповідно), а такі дії можливі виключно за умови визнання судом незаконною чи скасування в установленому законом порядку постанови про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу, суд констатує передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача поновити виконавче провадження.

Відтак, підстави для задоволення позову у цій частині відсутні.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди повинен визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що протиправними рішеннями відповідача, які зокрема підтверджуються судовим рішенням у справі №160/7883/20, що набрало законної сили, завдана моральна шкода, яка полягає у погіршенні фізичного та психологічного стану внаслідок тривалого невиконання судового рішення у справі № 160/5817/19, постійне перебування у депресивному стані, моральні та фізичні страждання.

За змістом частини першої статті 73 і статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями та рішеннями відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправними рішень відповідача стосується виключно меж застосування норм законодавства в частині виконання судового рішення, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, аналізуючи вказані вище норми та матеріали справи, підсумовуючи вищенаведене, керуючись приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови діяв не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання основних принципів: верховенства права, обов`язковості судових рішень, а тому постанова у ВП № 60962336 від 22.12.2020 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про закінчення виконавчого провадження є протиправною (незаконною) та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.9 та п. 10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови від 22.12.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати постанову у виконавчому провадженні № 60962336 від 22.12.2020 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про закінчення виконавчого провадження.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, набирає законної сили у строк та порядку, визначеному ст.272 КАС України.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, оскаржується у строк та порядку, встановленому ч. 6 ст.287 КАС України.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

25.01.2021

Рішення не набрало законної сили 25 січня 2021 р.

Суддя В.В. Кальник