Справа № 520/14302/2020
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 р.Справа № 520/14302/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 19.11.20 року по справі № 520/14302/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 належних грошових коштів під час встановлення більшого ступеня втрати працездатності; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Харківській області виплатити ОСОБА_1 , 1985 р.н. (РНОКПП: НОМЕР_1 ), одноразову грошову допомогу в більшому розмірі, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що питання виплати одноразової грошової допомоги передбачає Порядок №4, а оскільки право на отримання такої допомоги у позивача виникло 19.03.2019 року (дата встановлення втрати працездатності), тобто до 14.05.2019 року, а саме до набрання чинності пунктом 8 розділу 4 Порядку №4, яким введено обмеження на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі після встановлення вищого ступеня інвалідності, тому у позивача є право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі після встановлення вищої групи інвалідності. Вказує, що Законом №580-VIII не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності, якщо була виплачена грошова допомога у зв`язку із первинним встановленням ступеня втрати працездатності чи встановленням при повторному огляді вищої групи інвалідності. Тобто, Законом України "Про Національну поліцію" не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 8 розділу IV Порядку №4. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року №5-рп/2002, стверджує, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Головне управління Національної поліції в Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року без змін. Зазначає, що позивачу ще у 2019 році було встановлено III групу інвалідності і 40% втрати працездатності та при повторному огляді 02.06.2020 року встановлено II групу інвалідності та 70% втрати професійної працездатності, тому у позивача відсутні правові підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. Вказує, що із заявою (рапортом) про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності, у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, позивач звернувся 27.07.2020 року. Таким чином, встановлення позивачу більшого відсотку втрати працездатності та вищої групи інвалідності, а також звернення позивача з відповідною заявою (рапортом) відбулося вже після змін внесених до п.8 розділу IV Порядку № 4 наказом Міністерства внутрішніх справ України №249 від 05.04.2019 року. Зауважує, що твердження позивача, що нормами п.8 Порядку №4 передбачено право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності є безпідставними, оскільки право на отримання допомоги в більшому розмірі стосується осіб, яким під час первинного огляду рішенням МСЕК було встановлено тільки ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності, а під час повторного огляду встановлено інвалідність або більший відсоток втрати працездатності.

31.03.2021 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просить дану справу розглянути без його участі.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України.

19.03.2019 року за результатом огляду МСЕК позивачу було встановлено 40% втрати працездатності, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серії 10ААА №017396.

29.05.2019 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААА №710782 від (а.с. 11).

Після встановлення ІІІ групи інвалідності позивач звернувся до Головного управління Національної поліції України в Харківській області з рапортом про виплату одноразової грошової допомоги.

Начальником Головного управління Національної поліції в Харківській області Сокуренком В. 06.09.2019 року затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 480250,00 грн у зв`язку з подією інвалідність, день набуття права на отримання одноразової грошової допомоги 29.05.2019 року.

02.06.2020 року за результатами повторного огляду МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 70% та ІІ групу інвалідності з 02.06.2020 року, у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, що підтверджується довідками МСЕК відповідно серії 12ААА №013138 та 12ААА №990822 від 10.06.2020 року.

27.07.2020 року позивачем подано заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги на підставі встановлення з 02.06.2020 року ІІ групи інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.

Начальником ГУНП в Харківській області Сокуренком В. 25.08.2020 року відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що статтею 97 Закону України від 02.07.2015 року №580-УШ «Про Національну поліцію» не передбачено такої підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, як встановлення вищої групи інвалідності у порівнянні з тією групою інвалідності, на підставі якої вже призначено та виплачено одноразову грошову допомогу.

Позивач вважає вказану відмову протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності (02.06.2020 року) норма п.8 розділу IV Порядку №4 не передбачала права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у зв`язку з підвищенням групи інвалідності, тому немає підстав стверджувати про звуження прав позивача внесеними змінами до Порядку №4, оскільки станом на 02.06.2020 року позивач не набував права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі на підставі старої редакції п.8 розділу IV Порядку №4 та таке право не передбачено нормами Закону №580.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон №580-VIII) одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідно до ч.2 ст.97 Закону №580-VIII порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 року № 4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі по тексту - Порядок №4).

Пунктом 1 розд. І Порядку №4 передбачено, що ці Порядок та умови визначають механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (надалі - ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), поліцейських в т. ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - навчальних закладів), поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій (далі - інших органів).

Відповідно до п.1 розд. IV Порядку №4 у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 5 розділу ІІІ, фінансові підрозділи готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою (додаток 2).

У разі надсилання запитів до інших органів (підрозділів) поліції, підприємств, установ, організацій, заявника, строк підготовки висновку про призначення ОГД, може бути продовжено, до отримання відповідної інформації, для його належного оформлення, але не більш як на два місяці з дня відправлення запиту.

Висновок про призначення ОГД складається працівником фінансового підрозділу і підписується керівниками фінансового та кадрового підрозділів органу поліції, навчального закладу, в якому поліцейський проходить (проходив) службу.

Згідно з пп. 2 п.2 розд. IV Порядку №4 висновок про призначення ОГД затверджує/відмовляє у територіальних органах поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, закладах та установах, що належить до сфери управління Національної поліції України - керівник відповідного органу, закладу, установи або особа, на яку покладено виконання таких функцій.

Пунктом 3 розд. IV Порядку №4 визначено, що рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Відповідно до абз.1 п.8 розд. IV Порядку №4 якщо поліцейському після встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі мають особи, яким під час первинного огляду рішенням МСЕК встановлено тільки ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності, а під час повторного огляду - встановлено групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.

За обставинами справи, позивачу 19.03.2019 року встановлено 40% втрати працездатності, 29.05.2019 року ІІІ групу інвалідності, а при повторному огляді 02.06.2020 року 70% втрати працездатності та ІІ групу інвалідності.

Із заявою (рапортом) про призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі встановлення з 02.06.2020 року ІІ групи інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, позивач звернувся 27.07.2020 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, з огляду на те, що позивачу під час первинного медичного огляду за рішенням МСЕК встановлено не тільки ступінь втрати працездатності, а також і групу інвалідності, тому п.8 розд. IV Порядку №4 не поширюється на спірні правовідносини.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Законом №580-VIII визначено право особи на отримання одноразової грошової допомоги, у випадках зазначених у ст.97 Закону №580-VIII. Проте, права на отримання більшого розміру одноразової грошової допомоги у випадку зміни групи інвалідності Закон №580-VIII не містить. Позивач реалізував право на отримання одноразової грошової допомоги, коли йому було встановлено ІІІ групу інвалідності.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин п.8 розд. IV Порядку №4 в редакції від 17.11.2017 року, якою було визначено, що якщо поліцейському протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 1, 2 розд. ІІ Порядку №4 днем виникнення права на отримання ОГД є: у разі загибелі (смерті) поліцейського - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати з якої встановлено інвалідність - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії; у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата видачі довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.

ОГД у разі загибелі (смерті) поліцейського чи втрати працездатності поліцейського призначається та виплачується у випадках та в розмірах, визначених Законом України «Про Національну поліцію», особам, які мають право на її отримання, відповідно до цього Закону.

Судом встановлено, що як первинне встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, так і більшого відсотку втрати працездатності (70%) та вищої групи інвалідності (ІІ-ї), а також звернення позивача з відповідною заявою (рапортом) про отримання ОГД у збільшеному розмірі відбулися після набрання чинності змінами, внесеними до п.8 розд. IV Порядку №4 наказом Міністерства внутрішніх справ України №249 від 05.04.2019 року.

Тобто, станом на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності (02.06.2020 року) норма п.8 розд. IV Порядку №4 не передбачала права на отримання ОГД в більшому розмірі у зв`язку з підвищенням групи інвалідності.

При цьому, приписи Закону України «Про Національну поліцію» (ст.97) взагалі не містили та не містять відповідних норм.

Отже, з огляду на зазначене, немає підстав стверджувати про звуження прав позивача, внесеними змінами до Порядку №4, оскільки станом на 02.06.2020 року позивач не набував права на отримання ОГД в більшому розмірі на підставі старої редакції п.8 розд. IV Порядку №4 та таке право не передбачено нормами Закону №580-VIII.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року, відповідно до якої законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі № 520/14302/2020 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 05.04.2021 року