Справа № 520/13910/2020
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 р.Справа № 520/13910/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2021, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 26.01.21 по справі № 520/13910/2020 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту від 26 вересня 2016 року № 140 о/с про звільнення позивача з посади начальника управління внутрішньої безпеки в Запорізькій області Департаменту Внутрішньої Безпеки Національної поліції України; поновити Позивача на посаді начальника управління внутрішньої безпеки в Запорізькій області Департаменту Внутрішньої Безпеки Національної поліції України; стягнути з Департаменту Внутрішньої Безпеки Національної поліції України на користь Позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.09.2016 року по день винесення рішення по справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову постанову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що КАС України і КЗпП України передбачають, що для звернення у справах про звільнення встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до частини третьої статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Оскільки предмет позову є оскарження наказу, строк зверненні має обліковуватися з моменту одержання його позивачем. Звертаючись до Харківського окружного адміністративного суду із даним позовом, а також у письмових поясненнях позивач та його представник вказував, що копію оскаржуваного наказу про його звільненні він отримав лише 24.09.2020, а тому позов пред`явлено із дотриманням строків, визначених ст.233 КЗпП України. Проте зазначені доводи позивача було проігноровано судом першої інстанції і задоволено клопотання представника відповідача про залишення позову без руху, хоча в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази одержання позивачем оспорюваного наказу раніше, ніж ним зазначено про це у позові.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з 01.04.2016 по 26.09.2016 обіймав посаду начальника управління внутрішньої безпеки в Запорізькій області.

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 26.09.2016 № 140о ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Національної поліції України від 26.07.2016 № 641.

Не погодившись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду із вимогами про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 26.09.2016, 10.10.2016 та 27.04.2017 був обізнаний про своє звільнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, а звернувся до суду лише 12.10.2020, тобто після спливу строку звернення до суду та не заявляв клопотання про поновлення строків звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно частини першої, третьої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Тобто, за змістом зазначеної норми, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені п. 8 ч.1 ст. 240 КАС України, згідно яких суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на матеріали справи, кадровою службою відповідача листами від 28.09.2016 вих. № 7360/42-02/04-16 та вих. № 7361/42-02/04-16 ОСОБА_1 за місцем його проживання та за наявними в його особовій справі адресами, а саме: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 надіслано рекомендовані листи із повідомленням про те, що наказом Департаменту від 26.09.2016 № 140 о/с позивача звільнено зі служби в Національній поліції відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці). Також повідомляв про те, що позивачу необхідно прибути до відділу кадрового забезпечення та оперативного прикриття з трудовою книжкою для внесення відповідних записів та отримання приписного посвідчення для постановки на військовий облік, а також проведення остаточного розрахунку.

Вказане підтверджується наявними в матеріалах копіями супровідних листів Департаменту від 28.09.2016 вих. №7360/42-02/04-16 та вих. № 7361/42-02/04-16, фіскальними чеками КМД УДППЗ "УКРПОПШТА" від 29.09.2016 з трек - номерами рекомендованого поштового відправлення з повідомленням 490 та 504 про відправлення вказаних листів, записами в журналі обліку вихідних документів ДВБ НПУ (№ 6, інвентарний № 47 нт, розпочато 19.08.2016, закінчено 10.10.2016, стор. 158), записами в журналі обліку відправленої поштою кореспонденції ДВБ НПУ (інвентарний № 19 нт, розпочато 12.11.2015, закінчено 15.11.2017, стор. 26) (а.с. 56-64).

Також з матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до наказу Національної поліції України від 10.10.2016 № 749 о/с на підставі заяви ОСОБА_1 , від 10.10.2016, ОСОБА_1 призначений провідним консультантом 4 відділу Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України (а.с. 55). Вказане свідчить про обізнаність позивача про звільнення з попередньої посади.

Крім цього, відповідно до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 27.04.2017 подано декларацію, згідно з якою у розділі І "Тип декларації та звітний період" Позивачем вказано - після звільнення; у розділі 11 "Доходи, у тому числі подарунки" Позивачем вказано, що ним отримано дохід:

- від Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України у виді заробітної плати отриманої за основним місцем роботи у розмірі 134 696 грн.;

- від Національної поліції України у виді заробітної плати отриманої за основним місцем роботи у розмірі 9 474 грн.

Встановлені вище обставини дають підстави для висновку, що позивач 26.09.2016, 10.10.2016 та 27.04.2017 був обізнаний про своє звільнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, а тому твердження позивача про необізнаність щодо наказу про звільнення №140 о/с від 26.09.2016 є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

На противагу аргументам позивача про відлік строку на оскарження наказу з дати його отримання поштою, колегія суддів звертає увагу, що не з`ясування обставин свого звільнення та неотримання наказу, у період з 26 вересня 2016 року по 24 вересня 2020 року (дати надходження копії наказу на запит позивача поштою), не є підставою для поновлення строку звернення до суду за відсутності поважних причин пропуску такого строку.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач вжив всі передбачені чинним законодавством заходи з метою ознайомлення позивача з наказом про звільнення, зокрема шляхом надіслання листів, телефонних дзвінків з повідомленням про необхідність прибути для відділу кадрів. З огляду на наявні в матеріалах справи докази (зокрема прийняття на іншу роботу та подання позивачем декларації після звільнення), які підтверджують факт обізнаності позивача про своє звільнення, колегія суддів уважає, що не ознайомлення з таким наказом відбулось з вини самого позивача, який не проявив належної уваги та не користувався добросовісно своїми правами.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи та наявні докази вважає, що непроінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися, в даному випадку отримати копії наказу про звільнення, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 821/390/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що для обчислення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі має застосовуватись частина перша статті 233 КЗпП України, якою визначено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки є необґрунтованими, оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

При цьому, частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Таким чином, доводи скаржника, що строк звернення до суду слід було обчислювати з дати вручення йому копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення з роботи є безпідставними.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 640/18439/19.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами та будь-яких обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивачем не наведено та не взагалі не надано заяви про поновлення строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 по справі № 520/13910/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 06.04.2021.