Справа № 640/18106/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

06 квітня 2021 року справа №640/18106/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доКиївської міської ради (далі по тексту - відповідач, КМР)
треті особи1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничий інформаційно-комерційний центр «КРОК» (далі по тексту - третя особа 1, ТОВ «ВІКЦ «КРОК») 2. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮТА ЛТД» (далі по тексту - третя особа 2, ТОВ «ЮТА ЛТД») 3. Комунальне підприємство «Київспецжитлоексплуатація» (далі по тексту -третя особа 3, КП «Київспецжитлоексплуатація»)
провизнання незаконним та скасування рішення від 15 травня 2019 року №536/7192
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, вважаючи протиправним оскаржуване рішення, яким надано земельній ділянці статус скверу з майданчиком для вигулу тварин, зв`язку із тим, що воно прийняте без узгодження із землекористувачами, без врахування їх інтересів та всупереч порядку розташування таких майданчиків.

Як зазначає позивач, він є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності, зокрема ОСОБА_1 належать нежитлові приміщення, розташовані у цьому будинку. Крім того, позивач є один із користувачів земельної ділянки на прилеглій до будинку території; за рахунок користувачів на цій земельній ділянці було облаштовано сквер з дитячим майданчиком.

На думку позивача, розташування майданчика для вигулу тварин в безпосередній близькості від людей є незаконним; прийняттям оскаржуваного рішення відповідач хочу реалізувати приховану схему для передання спірної земельної ділянки під забудову.

Ухвалою від 25 жовтня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/18106/19 в порядку загального провадження та призначено підготовче засіданні.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржуваним рішенням не порушуються права та законні інтереси позивача; цільове призначення земельної ділянки в межах спірних відносин відповідачем не змінювалося, а оскаржуване рішення прийняте у відповідності до вимог законодавства.

Треті особи 1 та 2 подали пояснення, у якому підтримали позовні вимоги, у зв`язку із тим, що спірна земельна ділянка не придатна для того, щоб на ній можна було одночасно відпочивати людям і здійснювати вигул тварин, оскільки там розташований дитячий майданчик.

Третя особа 3 письмового пояснення з приводу позовних вимог до суду не надала.

Відповідач подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що оскаржуване рішення у встановленому порядку доведено до відома громадян.

Ухвалою від 24 лютого 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 17 серпня 2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги; відповідач та треті особи у судове засіданні не з`явились; на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідач подав додаткові пояснення, де вказав, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження порушення його прав оскаржуваним рішенням, у зв`язку із тим, що не підтверджені критерії визначення місця розташування майданчику для вигулу тварин, як і ймовірна загроза правам та законним інтересам позивача, а станом на момент розгляду справи відсутній розроблений проект відведення земельної ділянки у постійне користування для обслуговування та експлуатації скверу з майданчиком для вигулу тварин.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Рішенням КМР від 15 травня 2019 року №536/7192 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на АДРЕСА_1 з майданчиком для вигулу тварин» відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 7, статей 51-53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року №105, та з метою раціонального використання і збереження зелених насаджень КМР вирішила:

надати статус скверу земельній ділянці орієнтованою площею 0,20 га на АДРЕСА_1 з майданчиком для вигулу тварин у Шевченківському районі м. Києва з планом-схемою, що додається;

внести зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням КМР від 19 липня 2005 року №806/3381 та продовжених на період до 31 грудня 2018 року рішенням КМР від 20 грудня 2017 року №714/3721 (таблиця 2 «Озеленені території загального користування м. Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам»), додавши земельну ділянку, визначену пунктом 1 цього рішення, до переліку скверів Шевченківського району м. Києва;

доручити Комунальному підприємству по утриманню зелених насаджень Шевченківського району виконавчого органу КМР (КМДА) здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,20 га на АДРЕСА_1 ;

доручити київському комунальному об`єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» виконавчого органу КМР (КМДА) здійснити організаційно-правові заходи щодо благоустрою земельної ділянки загальною площею 0,20 га на вулиці Лук`янівській, 1 у Шевченківському районі м. Києва. Відповідно до додатку до вказаного рішення на плані-схемі земельної ділянки, якій надається статус скверу, відмічено місцезнаходження вказаної земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2018 року у справі №820/3190/17.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу №21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року прийшов до висновку, що відповідно до частини першої статті 2, пунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Враховуючи зазначене, в межах розгляду даної адміністративної справи насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача. При цьому необхідно зазначити, що обов`язковою ознакою порушення права особи є його припинення, зміна або встановлення неможливості реалізації.

При цьому, реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього неможливо виконати завдання судочинства.

Як встановлено вище, позивач оскаржує рішення КМР від 15 травня 2019 року №536/7192, яким надано статус скверу земельній ділянці загальною площею 0,20 га на АДРЕСА_1 .

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності, йому належать нежитлові приміщення, розташовані у цьому будинку, та, що він є користувачем земельної ділянки на прилеглій до будинку території, і за його рахунок, у тому числі, на цій земельній ділянці було облаштовано сквер з дитячим майданчиком.

При цьому, як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на безпосередню близькість спірної земельної ділянки до дитячого майданчику, що не дозволить дотриматися законодавчо встановлених технічних вимог до облаштування місць та зон для вигулу тварин не менше 40 метрів від житлових будинків, дитячих та спортивних майданчиків.

Крім того, позивач зазначає, що вказана земельна ділянка знаходиться у безпосередній близькості до будинку, в якому розташовані нежитлові офісні приміщення представницького призначення, кожного дня до цих приміщень приїздить достатньо велика кількість людей, а облаштування майданчика для вигулу тварин в безпосередній близькості до офісних приміщень не відповідає інтересам землекористувачів та їх клієнтів, більш того, створює безпосередню загрозу конфліктів між собаками та людьми, а особливо це стосується маленьких дітей на дитячому майданчику.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, позивач не надав доказів, які б підтверджували, що йому належать якісь приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на будь-якому праві, а також доказів, які б підтверджували та, що він є користувачем земельної ділянки на прилеглій до будинку території. Крім того, у справі відсутні докази, що за рахунок позивача на спірній земельній ділянці було облаштовано сквер з дитячим майданчиком.

Матеріали справи не містять жодних доказів, якими б підтверджувалися доводи позивача стосовно розташування майданчика для вигулу тварин всупереч вимогам Положення про функціонування місць та зон для вигулу тварин у м. Києві, затверджених рішенням КМР від 25 жовтня 2007 року №1079/3912 «Про врегулювання питань утримання та поводження з собаками і котами в м. Києві». Зокрема позивач не довів, що майданчик для вигулу тварин розташований на відстані менше 40 метрів від житлових будинків, дитячих та спортивних майданчиків. У справі не міститься розробленого та затвердженого у встановленому порядку проекту відведення земельної ділянки у постійне користування для обслуговування та експлуатації скверу з майданчиком для вигулу тварин на АДРЕСА_1 , в якому б було відображено план організації земельної ділянки та, зокрема, вказано точне місце розташування майданчика для вигулу тварин.

З урахуванням викладеного суд вважає передчасним звернення позивача до суду, оскільки порушення має бути реальним, а позовні вимоги не можуть бути заявлені на майбутнє.

Суд також звертає увагу на те, що у межах спірних правовідносин звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах, оскільки оскаржуване рішення не є нормативно правовим-актом.

У даному випадку, позивач не довів, а суд не встановив порушення прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_1 станом на дату прийняття рішення у цій справі, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Київська міська рада (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 22883141);

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничий інформаційно-комерційний центр «КРОК» (04107, м. Київ, вул. Лук`янівська, буд. 1; ідентифікаційний код 21550905);

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮТА ЛТД» (04107, м. Київ, вул. Лук`янівська, буд. 1; ідентифікаційний код 21492026);

Комунальне підприємство «Київспецжитлоексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 52-А; ідентифікаційний код 03366500).

Суддя В.А. Кузьменко