Справа № 160/2945/20
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/2945/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної податкової служби України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року (суддя Єфанова О.В., повний текст рішення складено 31.07.2020) в адміністративній справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп»

до Державної податкової служби України

про скасування розпорядження, -

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп», в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати розпорядження Державної податкової служби України від 01.11.2019 № 116-р/л про анулювання ліцензії ТОВ «Ферст Груп» № 00023 від 08.08.2019.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що Державною податковою службою України Товариству з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» було видано ліцензію на виробництво пального від 08.08.2019 № 00023, яку в подальшому анульовано згідно з розпорядженням ДПС України від 01.11.2019 № 116-р/л.

Останнє є предметом оскарження в даній адміністративній справі.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, суд апеляційної інстанції встановив, що підставою для його прийняття стало встановлення факту подання недостовірних даних у документах, поданих заявником для отримання ліцензії. Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області в ході проведення обшуку за адресою здійснення діяльності з виробництва пального м. Кам`янське, Західний проїзд, буд. 5, встановлено відсутність нафтопереробного заводу.

Позивач вказану обставину не заперечує, при цьому зазначає, що підстави для анулювання ліцензії на виробництво пального відсутні, оскільки при винесенні рішення про видачу ліцензії органом ліцензування здійснювалася перевірка поданих документів та до таких документів були відсутні зауваження щодо їх неправильності, неповноти, помилок оформлення тощо. Крім того статтею 3 Закону «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» не визначені вимоги щодо наявності міні-нафтопереробного заводу для отримання ліцензії на право виробництва пального.

Задовольняючи позов ТОВ «Ферст Груп», суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено, що позивач в документах про отримання ліцензії зазначив про наявність за місцем здійснення діяльності міні-НПЗ або нафтопереробного заводу. Таким чином не можуть бути визнані недостовірними відомості, які були відсутні в документах, доданих до заяви про видачу ліцензії.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в редакції, чинній на час отримання позивачем ліцензії на виробництво пального, ліцензії на право виробництва пального видаються, призупиняються та анулюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.

Для отримання ліцензії на право виробництва пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці виробництва пального, необхідних для виробництва та зберігання пального;

документ, що підтверджує акредитацію випробувальної лабораторії з визначення показників якості пального, виданий уповноваженим органом;

дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки та початок експлуатації (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки;

технологічна документація (стандарти, регламенти, технологічні інструкції), що стосується виробництва та зберігання пального;

технічні умови щодо виробництва пального заданої якості, які повинні відповідати вимогам технічних регламентів та національним стандартам з якості пального.

Копії таких документів не подаються у разі їх наявності у відкритих державних реєстрах, якщо реквізити таких документів та назви відповідних реєстрів зазначено в заяві на видачу ліцензії на право виробництва пального.

Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.

У разі якщо зазначені документи видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта.

Вимагати представлення інших документів, крім зазначених у цьому Законі, забороняється. Зазначені в цьому Законі документи подаються в одному примірнику в копіях, засвідчених нотаріально або органом, який видав оригінал документа або посадовою особою органу ліцензування. Заява про видачу ліцензії та визначені цим Законом документи подаються уповноваженою особою заявника або надсилаються до органу виконавчої влади, уповноваженого Кабінетом Міністрів України, рекомендованим листом. У разі подання заяви про видачу ліцензії та доданих до неї документів особисто вони приймаються за описом, копія якого видається заявнику з відміткою про дату прийняття заяви та документів і підписом особи, яка їх прийняла.

Ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного письмового розпорядження на підставі:

заяви суб`єкта господарювання;

рішення про скасування державної реєстрації суб`єкта господарювання;

несплати чергового платежу за ліцензію протягом 30 днів від моменту призупинення ліцензії;

рішення суду про встановлення факту незаконного використання суб`єктом господарювання марок акцизного податку;

рішення суду про встановлення факту фальсифікації суб`єктом господарювання алкогольних напоїв або тютюнових виробів, або пального;

отримання від уповноважених органів інформації, що документи, копії яких подані разом із заявою на отримання ліцензії, не видавалися/не погоджувалися такими органами;

встановлення факту подання заявником недостовірних даних у документах, поданих разом із заявою на отримання ліцензії;

документа, який засвідчує передачу іншому суб`єкту господарювання у власність, володіння та/або користування приміщень та обладнання, що забезпечують повний технологічний цикл виробництва алкогольних напоїв;

рішення суду про встановлення невідповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства до малих виробництв виноробної продукції;

рішення суду про встановлення факту переробки, виробництва та/або реалізації малим виробництвом виноробної продукції вин виноградних, вин плодово-ягідних, напоїв медових із виноматеріалів, придбаних та/або отриманих шляхом переробки придбаних плодів, ягід, винограду, меду;

рішення суду про встановлення факту переробки, виробництва та/або реалізації малим виробництвом виноробної продукції вин виноградних, вин плодово-ягідних, напоїв медових із використанням спирту та/або перевищення об`єму виробництва продукції, зазначеного у статті 1 цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що для отримання ліцензії на право виробництва пального разом з іншими документами суб`єкт господарювання має подати до спеціального уповноваженого органу документи щодо права на об`єкти у місці виробництва пального, необхідні для виробництва та зберігання пального.

Натомість колегією суддів при дослідженні документів, наданих відповідачем на виконання вимог суду, встановлено, що вищенаведені документи не подавалися ТОВ «Ферст Груп» з метою отримання ліцензії на право виробництва пального, що свідчить про відсутність правових підстав для анулювання отриманої ліцензії з підстави «встановлення факту подання заявником недостовірних даних у документах, поданих разом із заявою на отримання ліцензії».

Суб`єкт владних повноважень, приймаючи владне управлінське рішення видача ліцензії ТОВ «Ферст Груп» на право виробництва пального, мав діяти відповідно до вимог чинного законодавства. В разі не подання останнім необхідних документів податковий орган мав відмовити у видачі ліцензії, що не було вчинено відповідачем.

Отже, якщо суб`єкт владних повноважень недобросовісно виконав покладені на нього функції, допустив порушення закону в частині видачі ліцензії на право виробництва пального за відсутності на те підстав, відповідальність за такі дії не може бути перекладена на суб`єкта господарювання.

В цьому випадку відповідач має вирішувати питання щодо анулювання ліцензії у інший спосіб, визначений законом.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим, підстави для його прийняття (подання позивачем недостовірної інформації) не були доведені в ході судового розгляду справи.

Щодо доводів апелянта про необґрунтоване стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частин 3-6 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Надаючи оцінку обґрунтованості розміру заявлених до відшкодування витрат, суд апеляційної інстанції встановив, що 12 грудня 2018 року між ТОВ «Ферст Груп» та Адвокатським бюро «В`ячеслава Тиховліса» укладено договір про надання правової допомоги.

За умовами вказаного Договору розмір гонорару та строк його оплати визначається в Додатку до цього Договору.

Додатковою угодою від 12.03.2020 № 2 передбачено, що розмір гонорару складається з: підготовки адвокатських запитів (500 грн. за кожний); складання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги (8000 грн.); складання інших процесуальних документів (500 грн./сторінка); участі у справі в суді першої інстанції (14000 грн. до трьох судових засідань та по 3000 грн. за кожне наступне); участі у справі в суді апеляційної інстанції (12000 грн. до трьох судових засідань та по 3000 грн. за кожне наступне).

Суд першої інстанції, стягуючи на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 22000 грн., не навів підстави для визначення саме такого розміру.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), ату прийняття-передачі робіт (послуг), доказів сплати вказаної суми на користь адвоката.

Колегія суддів зауважує, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у випадку доведення здійснення витрат, пов`язаних з розглядом відповідної справи, такий розгляд має бути обґрунтований, доведений належними доказами і підтверджувати співмірність отриманих адвокатом коштів з якістю та обсягом наданих послуг.

Натомість матеріали справи містять лише докази укладення договору на правничу допомогу та не містять належних доказів реального понесення позивачем витрат за цим договором.

При цьому у судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи представник позивача підтвердив, що відповідна сума гонорару за надання правничої допомоги залишається не сплаченою.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що підстави для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального в частині вирішення спору, проте з невірним застосуванням законодавства в частині розподілу судових витрат, а тому останнє підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року в адміністративній справі № 160/2945/20 в частині стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України витрат на правничу допомогу у розмірі 22000 грн. скасувати.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 06 квітня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 06 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров