Справа № 240/7223/20
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7223/20 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Любов Анатоліївна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

05 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Смілянця Е. С. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом приватного підприємства "Фобос" до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2020 року приватне підприємство "Фобос" звернулося до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просило:

- визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області у видачі Приватному підприємству "Фобос" дозволів на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів на які поширюється дія дозвільної системи на підставі заяв за вихідними №58, 59, 60, 61, 62 від 16.03.2020 протиправною;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області видати Приватному підприємству "Фобос" дозволи на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів на які поширюється дія дозвільної системи на підставі заяв за вихідними №58, 59, 60, 61, 62 від 16.03.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 16 березня 2020 приватне підприємство "Фобос" звернулося до відповідача з листом №57 від 16.03.2020 та заявами про видачу дозволів на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи № №58, 59, 60, 61, 62 від 16.03.2020 у відповідності до Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом №622 МВС України від 21.08.1998. Однак, як зазначено позивачем, станом на день звернення до суду жодних відповідей на вказані вище заяви позивачем не отримано від Головного управління Національної поліції в Житомирській області. А тому, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, ПП "Фобос" відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою.

Позивач звернувся до відповідача із заявою №57 від 16.03.2020 про надання йому дозволу на придбання зброї, боєприпасів, інших предметів та матеріалів на які поширюється дія дозвільної системі.

Однак, як зазначено позивачем, відповіді на зазначені вище заяви від відповідача не надійшли, у зв`язку із чим ПП "Фобос" звернувся до Головного управління Національної поліції в Житомирській області із запитом на отримання інформації №168 від 25.04.2020 в якому представник позивача просив, зокрема, надати інформацію щодо розгляду листа ПП "Фобос" №57 від 16.03.2020 та заяв ПП "Фобос" від 16.03.2020 №№58, 59, 60, 61, 62.

Листом №6зі від 04.05.2020 Головне управління Національної поліції в Житомирській області надало відповідь на зазначений вище запит, в якому вказано, що управлінням проведено перевірку та вже надано позивачу відповідь викладену в листі №157/105/01/20-2020 від 24.03.2020.

Вважаючи таку бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області позивач звернувся з казаним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області не розглянуто заяви позивача про видачу дозволів на придбання зброї, боєприпасів, інших предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи, з якими позивач звертався неодноразово, та як встановлено з додатків до таких заяв позивачем було надано необхідний пакет документів передбачений п. 9.18 Інструкції №622, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача надати позивачу згадані дозволи.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно з нормами пункту 21 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за дотриманням фізичними та юридичними особами спеціальних правил та порядку зберігання і використання зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, боєприпасів, вибухових речовин і матеріалів, інших предметів, матеріалів та речовин, на які поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ.

Правове регулювання відносин пов`язаних з перевезенням вибухових речовин територією України, а також порядку видання дозвільних документів на здійснення таких дій врегульовано Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС від 21.08.1998 № 622 (далі - Інструкція № 622), яка визначає умови та порядок видачі та анулювання дозволів на придбання, зберігання, облік, охорону, носіння, перевезення і використання зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, боєприпасів, інших предметів, матеріалів та речовин, щодо зберігання і використання яких установлено спеціальні правила, порядок та на які поширюється дія дозвільної системи, правил поводження з ними та їх застосування. Національна поліція України роботу щодо здійснення дозвільної системи організовує через свої структурні підрозділи.

Положеннями п.2.1. Інструкції №622 встановлено, що здійснюючи дозвільну систему, органи поліції відповідно до законодавства України видають міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність з виробництва, ремонту, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення, боєприпасами до неї, холодною та охолощеною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 мм і швидкістю польоту кулі понад 100 м/с; виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу (далі - суб`єкти господарювання), дозволи на придбання, зберігання, перевезення (через митний кордон України, територією України, транзит через територію України) й використання вогнепальної зброї, боєприпасів до неї, основних частин зброї, холодної зброї, охолощеної зброї, пневматичної зброї; пристроїв та патронів до них; вибухових матеріалів і речовин; на відкриття та функціонування сховищ, складів і баз, де вони зберігаються, стрілецьких тирів і стрільбищ, мисливсько-спортивних стендів, а також підприємств і майстерень з виготовлення і ремонту вогнепальної та холодної зброї, піротехнічних майстерень, пунктів вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування, магазинів, у яких здійснюється продаж зброї та бойових припасів до неї, пристроїв та патронів до них (далі - об`єкти дозвільної системи); громадянам - дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної мисливської зброї, холодної, охолощеної, пневматичної зброї, пристроїв.

Відповідно до пункту 9.18 Інструкції № 622 дозвіл на право придбання суб`єктом господарювання вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, основних частин зброї, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, а також пристроїв та патронів до них видається УП ГУНП за заявою, у якій зазначаються вид та кількість зброї, основних частин зброї, бойових припасів, пристроїв та патронів до них, що купуються, номер та строк дії дозволу на право відкриття й функціонування об`єкта; відомості про осіб, відповідальних за їх придбання (прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані).

До заяви додаються:

- копія документа, що є підставою для придбання вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, основних частин зброї, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, а також пристроїв та патронів до них, засвідчена суб`єктом господарювання (договір купівлі-продажу або контракт);

- копія наказу про призначення особи відповідальною за придбання зброї, її основних частин і бойових припасів, пристроїв та патронів до них;

- платіжний документ (платіжне доручення, квитанція) з відміткою банку, відділення поштового зв`язку або коду проведеної операції про внесення коштів за надання відповідної платної послуги.

З матеріалів справи встановлено, що ПП "Фобос" звернувся до Головного управління Національної поліції в Житомирській області з листом №57 від 16.03.2020 та заявами про видачу дозволів на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи №№58,59,60,61,62 від 16.03.2020. Водночас, як встановлено з матеріалів справи, а саме при дослідженні заяв (додатків доданих до заяв) про видачу дозволів на придбання зброї, боєприпасів, інших предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи позивачем подано необхідний пакет документів передбачений п.9.18 Інструкції №622. В той же час, як зазначено позивачем, Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області зазначені заяви розглянуті не були.

Відповідачем доказів протилежного не надано ні до суду першої інстанції, ні при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене вище колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області у видачі Приватному підприємству "Фобос" дозволів на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи на підставі заяв за вихідними №58,59,60, 61,62 від 16.03.2020.

Розглядаючи позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача видати ПП "Фобос" дозволи на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів на які поширюється дія дозвільної системи на підставі заяв за вихідними №58,59,60,61,62 від 16.03.2020, колегія суддів зазначає таке.

Як підтверджується з наявних в матеріалах справи доказів позивач неодноразово звертався щодо отримання дозволів. Звертаючись із заявами за вихідними №58,59,60,61,62 від 16.03.2020, позивач подав необхідний пакет документів, передбачений п.9.18 Інструкції, попри це Головним управління Національної поліції в Житомирській області жодного разу не було надано обґрунтованої відповіді на зведення позивача, окрім листів щодо розгляду запитів та звернень, які не стосуються розгляду заяви позивача по суті.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім того, Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінніст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Системний аналіз вищезазначених положень дозволяє дійти висновку, що застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання відповідного дозволу, є правильним, коли уповноважений орган не надав жодної відповіді щодо надання або відмову у наданні такого дозволу. У такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави ігнорування розгляду заяв позивача. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною не розгляду заяв в наданні дозволу, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки, як вже зазначалось, позивач неодноразово звертався до відповідача, тому повторний розгляд таких заяв не захистить прав позивача.

Враховуючи, що бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачу дозволів визнана судом протиправною, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача надати позивачу згадані дозволи.

Щодо посилань відповідача, в апеляційній скарзі те, що зобов`язання прийняти рішення є дискреційними повноваженнями ГУ НП України в Житомирській області, колегія суддів зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один із кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Прийняття рішення про видачу дозволу (дозволів) на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів на які поширюється дія дозвільної системи належить до повноважень ГУ НП України, зокрема у кожній з областей.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Незважаючи на широку дискрецію ГУ НП України в Житомирській області, суди повинні відповідати на ключові аргументи, наведені позивачем у позовній заяві. Суди повинні перевірити, чи рішення не є свавільним; чи ґрунтується воно на достовірних фактах, чи надано їм правильну оцінку та правову кваліфікацію; чи має воно раціональну основу.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у частині другій статті 2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Слід зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки зверненням з позовом слугувало ненадання ГУ НП України в Житомирській області відповідей на заяви приватного підприємства "Фобос" про видачу дозволів на право придбання зброї, боєприпасів інших предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи №№58,59,60,61,62 від 16.03.2020 у відповідності до Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом №622 МВС України від 21.08.1998, то колегія суддів приходить до висновку про протиправність дій ГУ НП України в Житомирській області, відтак у цьому випадку відсутнє втручання суду в дискреційні повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Смілянець Е. С. Сапальова Т.В.