Справа № 120/949/21-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 березня 2021 р. Справа № 120/949/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Волинець В.М.,

представника позивача: Герасимишиної Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження справу адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання дій протиправними, скасування постанов

в с т а н о в и в :

08.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання дій протиправними, скасування постанов.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у межах виконавчого провадження № 62604161 відповідачем 31.07.2020 року та 21.08.2020 року винесено постанови про накладення на нього штрафу в сумі 1700 грн. та 3400 грн., відповідно.

21.09.2020 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 62604161 з примусового виконання виконавчого листа № 127/30529/18 від 17.07.2020 року, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області.

Зауважив, що у постанові про закінчення виконавчого провадження № 62604161 зазначено, що виконавчий документ виконано фактично, постанову про стягнення з боржника витрат та штрафів винести в окреме провадження.

Разом з тим, постанови про накладення штрафу винесені та зареєстровані в автоматизованій системі виконавчого провадження винесена з порушенням цих строків, а саме в січні 2021 року:

- постанова від 20.01.2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64203232 з примусового виконання постанови від 31.07.2020р., про стягнення штрафу в сумі 1700 грн.;

- постанова від 20.01.2021р. про відкриття виконавчого провадження № 64202918 з примусового виконання постанови від 21.08.2020р., про стягнення штрафу в сумі 3400 грн.

Крім того, позивач вважає, що виконавчий документ мав бути повернутий стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.2 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки постанови про накладення штрафу пред`явленні до виконання поза межами строку встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, позивач, посилаючись на положення п.2 ч.4 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», вважає, що оскільки в постановах про відкриття виконавчого провадження №64203232 та №64202918 від 20.01.2021 року стягувачем є Замостянський відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), державний виконавець, який підпорядкований відділу, не може їх виконувати.

Зазначив, що разом з постановами про відкриття виконавчого провадження №64203232 та №64202918 від 20.01.2021 року ним отримано постанову від 20.01.2021 року №63090270 про арешт коштів позивача.

На переконання позивача, постанова про арешт коштів від 20.01.2021 року винесена з порушенням строків, визначених в ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»

Вважаючи дії відповідача щодо відкриття виконавчих проваджень №64203232 та №64202918 від 20.01.2021 року з примусового виконання постанов від 31.07.2020 та 21.08.2020 року та винесення 20.01.2021 року постанови про накладення арешту на кошти боржника №63090270 протиправними, а постанови такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 15.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

18.02.2021 року до суду надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, з урахування особливостей провадження визначених ст. 287 КАС України. Розгляд справи призначено на 04.03.2021 року. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 64203232, 64202918 та 63090270.

01.03.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що станом на 01.03.2021 року підстав для закриття виконавчих проваджень 64203232, 64202918 та 63090270 немає.

Враховуючи зазначене, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

03.03.2021 року представником позивача подано клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою суду від 04.03.2021 року занесеною до протоколу судового засідання, з метою з`ясування обставин справи розгляд справи відкладено на 05.03.2021 року.

У судовому засіданні 05.03.2021 року представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі.

Згідно статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини.

В провадженні Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебувало виконавче провадження № 62604161 з примусового виконання виконавчого листа № 127/30529/18, виданого 17.07.2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області.

17.07.2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62604161.

Водночас, 17.07.2020 року державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, в загальній сумі 165,87 грн.

У межах виконавчого провадження № 62604161, відповідачем 31.07.2020 року та 21.08.2020 року винесено постанови про накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 1700 грн. та 3400 грн., відповідно, за невиконання добровільно в строк рішення за виконавчим документом.

Згідно постанови начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 14.01.2021 року, 10.08.2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62775864 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 31.07.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

В межах виконавчого провадження №62775864, відповідачем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника.

21.08.2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62878209 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 21.08.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

В межах виконавчого провадження №62878209, відповідачем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника.

21.09.2020 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 62604161. Згідно п. 2 цієї Постанови, вказано припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

21.09.2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63090270 з примусового виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.07.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

05.01.2021 року відповідачем винесено постанови про об`єднання виконавчих проваджень №№62775864, 62878209 та 63090270 у зведене виконавче провадження №64034969.

Постановою начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 14.01.2021 року визнано дії старшого державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Дячука В.В. при здійсненні зведеного виконавчого провадження №64034969 такими, що здійсненні з порушенням вимог п. 7 розділу І, п. 13 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції №512/5 від 21.08.2020 року.

Пунктом 2 цієї Постанови, скасовано постанови про відкриття виконавчого провадження №62775864 від 10.08.2020 року та №62878209 від 21.08.2020 року.

Згідно п.3 Постанови від 14.01.2021 року старшому державному виконавцю Замостянського відділу державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Дячуку В.В. здійснити заходи по зведеному виконавчому провадженню №64034969 в спосіб та строки визначені Законом України «Про виконавче провадження».

20.01.2021 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64203232 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 31.07.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

Згідно листа відповідача від 26.01.2021 року №5377/18/24-25, в межах виконавчого провадження №64203232, 20.01.2021 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавче провадження.

20.01.2021 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64202918 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 21.08.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

У виконавчому провадженні №64202918, відповідачем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанову про приєднання виконавчого провадження №64202918 до зведеного виконавче провадження 64034969.

У виконавчому провадженні №63090270, 20.01.2021 року відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника.

Вважаючи дії відповідача щодо відкриття виконавчих проваджень №64203232 та №64202918 від 20.01.2021 року з примусового виконання постанов від 31.07.2020 та 21.08.2020 року та винесення 20.01.2021 року постанови про накладення арешту на кошти боржника №63090270 протиправними, а постанови такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема, верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також гласності та відкритості виконавчого провадження.

В силу положень ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII передбачає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Суд зазначає, що Закон №1404 є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403 і № 1404, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404 підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Згідно п. 14 Інструкції, при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Системний аналіз вищевикладеного свідчить про те, що при застосуванні виконавцем штрафів під час примусового виконання рішення на підставі виконавчого документа ці суми штрафів підлягають примусовому стягненню одночасно із виконанням такого рішення. У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, якщо штрафи не стягнуто, виконавець відкриває виконавче провадження за відповідною постановою про накладення штрафу та вживає заходи примусового виконання рішення.

Отже, рішення виконавця про накладення штрафу вважається таким, що пред`явлено до виконання у день прийняття такого рішення. Подальше закінчення первинного виконавчого провадження та відкриття виконавчого провадження з виконання постанови виконавця про накладення штрафу не змінює тієї обставини, що рішення виконавця про накладення штрафу вважається таким, що вже пред`явлено до виконання.

Позивач вважає, що відповідач мав повернути виконавчі документи без прийняття до виконання на підставі п.2 ч.4 ст. 4 Закону №1404, оскільки постанови про накладення штрафу пред`явленні до виконання поза межами строку встановленого статтею 12 Закону №1404.

Надаючи правову оцінку таким доводам, суд зазначає наступне.

Пункт 2 ч.4 ст. 4 Закону №1404 говорить, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

В той же час, згідно положень ст.12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Як вже встановлено судом, 10.08.2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62775864 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 31.07.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

В подальшому, 21.08.2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62878209 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 21.08.2020 року винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

21.09.2020 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 62604161. Згідно п. 2 цієї Постанови, припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Разом з тим, постановою начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 14.01.2021 року скасовано постанови про відкриття виконавчого провадження №62775864 від 10.08.2020 року та №62878209 від 21.08.2020 року.

Вищевикладені обставини, зумовили відповідача 20.01.2021 року відкрити виконавче провадження №64203232 та №64202918 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 31.07.2020 року та 21.08.2020 винесеної у виконавчому провадженні №62604161.

Отже, постанови про накладення штрафу № 62604161 від 31.07.2020 року та від 21.08.2020 року необхідно вважати пред`явленими до виконання з часу їх винесення, тобто, 31.07.2020 року та 21.08.2020 року відповідно, а тому, відповідачем не було порушено вимог п.2 ч.4 ст. 4 Закону №1404, оскільки такі строки були перервані.

Разом з тим, суд зазначає, що посилання позивача на порушення строку із відкриттям виконавчого провадження не впливає на правомірність їх відкриття, оскільки за приписами абзацу третього частини 5 статті 13 Закону №1404 порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Щодо посилань позивача на положення п.2 ч.4 ст. 5 Закону №1404, суд зазначає наступне.

Пункт 2 ч.4 ст.5 Закону №1404 говорить, що державний виконавець не може виконувати рішення, якщо боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем.

Відповідно до положень статті 23 Закону №1404 у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача. З тих самих підстав відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження.

Питання про відвід державного виконавця, який не заявив самовідвід, вирішується начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, про що виноситься постанова.

Питання про відвід, самовідвід начальника відділу або всіх державних виконавців зазначеного відділу вирішується керівником органу державної виконавчої служби вищого рівня. Постанова про задоволення чи відмову в задоволенні відводу, самовідводу начальника відділу або всіх державних виконавців зазначеного відділу може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У разі відводу державного виконавця виконавчий документ передається у встановленому порядку іншому державному виконавцеві або іншому органу державної виконавчої служби.

Відмова у задоволенні відводу державного виконавця може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Посадові особи, які мають право на розгляд питання про відвід державного виконавця, зобов`язані розглянути заяву про відвід або самовідвід у строк до п`яти робочих днів після її надходження.

Отже, у разі виявлення обставин, передбачених, зокрема, пунктом 2 ч.4 статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача.

Судом встановлено, що стягувачем у виконавчих проваджень №64203232 та №64202918 з примусового виконання постанови про накладення штрафу від 31.07.2020 року та 21.08.2020 є Замостянський відділ ДВС м. Вінниці ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький), тобто стягувач перебуває у трудових відносинах з державним виконавцем.

Таким чином, враховуючи, що державний виконавець перебуває у трудових відносинах зі стягувачем, в силу положень спеціального Закону, він не може виконувати такі рішення.

В той же час, частина 1 статті 18 Закону №1404 говорить, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Одним із таких заходів є арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (ч.1-4 статті 56 Закону №1404).

Разом з тим, суд зазначає, що державним виконавцем вчинюються дії щодо примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору, про що свідчить постанова від 20.01.2021 року про арешт коштів позивача.

Аналізуючи встановлені обставини в їх сукупності, суд зауважує, що відповідач будучи обізнаний про те, що він перебуває в трудових відносинах зі стягувачем, в порушення положень статті 23 Закону №1404 не заявив самовідвід. Більше того, відповідач вчиняє дії щодо примусового виконання постанов про стягнення штрафів, що є грубим порушенням частини 4 статті 5 Закону №1404.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що пункт 4 статті 4 Закону №1404 визначає перелік підстав для повернення без прийняття до виконання виконавчого документу, однак серед них відсутня підстава для повернення без прийняття до виконання виконавчого документа у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах державного виконавця зі стороною виконавчого провадження, а тому, на переконання суду, вважати дії відповідача щодо відкриття виконавчих проваджень протиправними не можна.

Натомість, подальші дії відповідача щодо накладення арешту на кошти боржника не можуть вважатись правомірними, в силу положень ч.4 статті 5 Закону №1404, а тому їх слід визнати протиправними, а постанову про накладення арешту на кошти позивача такою, що підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, а також беручи до уваги обставини, встановлені під час розгляду цієї справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Посилання представника позивача те, що у виконавчому документі має бути вказано стягувача державний орган в особі Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області, оскільки це передбачено положеннями ПК України, суд вважає безпідставними, оскільки ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в даному випадку є штраф в межах виконавчого провадження.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн., суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

В той же час, суд зауважує, що згідно ч. 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог (1/3).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії відповідача щодо примусового виконання постанов про стягнення виконаного збору від 31.07.2020 року та 21.08.2020 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Замостянського відділу державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонально управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 20.01.2021 року № 63090270 про арешт коштів ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Замостянського відділу державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонально управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (вул. Соборна 15-А, м.Вінниця, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення у повному обсязі виготовлене: 05.03.2021 року

Суддя Дончик Віталій Володимирович