Справа № 9901/64/21
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 квітня 2021 року

Київ

справа №9901/64/21

адміністративне провадження №П/9901/64/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Коваленко Н.В., суддів: Стародуба О.П., Кравчука В.М., Єзерова А.А., Чиркіна С.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

10.03.2021 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі у тексті цієї ухвали також ОСОБА_1 , позивач) до Президента України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі у тексті цієї ухвали також ВККС, Комісія), Вищої ради правосуддя (далі у тексті цієї ухвали також ВРП, відповідачі), у якій позивач просить:

- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України передати до Вищої ради правосуддя матеріали кандидата ОСОБА_1 на посаду Луганського окружного адміністративного суду;

- зобов`язати Вищу раду правосуддя внести Президенту України подання Вищої ради юстиції від 23.09.2016 №119/0/12-16 про призначення строком на 5 років на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невидання Указу про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду строком на п`ять років на підставі подання Вищої ради юстиції від 23.09.2016 №119/0/12-16 про призначення на посади суддів вперше, серед якого, крім іншого, запропоновано призначити строком на п`ять років у місцевих адміністративних судах на посади судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Президента України розглянути подання Вищої ради юстиції від 23.09.2016 №119/0/12-16 в частині призначення строком на п`ять років на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 12.03.2021 вказану позовну заяву залишено без руху, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, й не порушував питання про поновлення цього строку, не вказав поважних причин пропуску такого. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачалося підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Залишаючи без руху позовну заяву, Верховний Суд зазначав, що 02.06.2016 Верховною Радою України прийнято Закон України від №1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", який згідно з пунктом 1 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону набрав чинності з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", тобто з 30.09.2016.

Відповідно до абзацу другого пункту 4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" матеріали та подання ВРЮ про призначення суддів строком на п`ять років, не розглянуті до дня набрання чинності цим Законом, повертаються до ВРП для вирішення питання про призначення суддів на посади відповідно до Конституції України з урахуванням внесених цим Законом змін.

Положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" змінено підхід до формування суддівського корпусу, а саме, якщо до 30.09.2016 особа призначалась на посаду судді вперше строком на п`ять років та в подальшому, після закінчення цього строку, могла бути обрана на посаду судді безстроково, то після

30.09.2016 року призначення на посаду судді безстроково відбувається одразу.

Виходячи з наведеного, Президент України з 30.09.2016 втратив повноваження здійснювати перше призначення осіб на посаду професійного судді строком на п`ять років на підставі подань ВРЮ, які надійшли до Президента України до

вищевказаної дати.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" опубліковано 16.07.2016 у газеті "Голос України" №132- 133, а тому констатується, що про вищевказані зміни у законодавстві, в тому числі стосовно втрати Президентом України відповідних повноважень та встановлення з 30.09.2016 іншого порядку призначення осіб на посаду судді вперше, повідомлені усі зацікавлені особи.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху Верховний Суд відзначав, що ця справа стосується прийняття ОСОБА_1 на публічну службу і щодо цієї категорії справ процесуальний закон встановлює місячний строк звернення до суду, який, до того ж, повинен обчислюватися саме з того дня, коли позивач дізнався, або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням вищевикладеного про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатися саме 30.09.2016, тобто з моменту втрати Президентом України повноважень здійснювати перше призначення на посаду судді строком на п`ять років.

Аналогічний підхід до визначення строку звернення до суду з позовом у подібних правовідносинах продемонстровано й Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.06.2018 у справі №800/102/17 та від 30.01.2020 у справі №800/671/16.

Зважаючи на вищевикладене, а також беручи до уваги те, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 09.03.2021, тобто понад встановлений процесуальним законом місячний строк для звернення до адміністративного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що цей позов подано після закінчення строків, установлених законом.

Окрім цього, позовна заява не відповідала приписам частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Позивачу встановлено десятиденний з дня вручення ухвали строк для подання до Касаційного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до суду та для усунення недоліків позовної заяви.

Копію ухвали Верховного Суду від 12.03.2021, якою позовну заяву було залишено без руху, ОСОБА_1 отримав 19.03.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (номер відправлення - 753).

05.04.2021 до Касаційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано заяву про поновлення строку звернення до суду з додатками.

Позивач зазначає, що строк звернення до адміністративного суду був пропущений з поважних, об`єктивних і незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з необхідністю неодноразових звернень до відповідачів із запитами, які стосувались предметом позову, і отриманням відповіді на них.

На думку заявника, перебіг строку звернення до суду з цим позовом повинен обчислюватися з дня, коли він отримав засобами поштового зв`язку останню відповідь Вищої ради юстиції від 28.01.2021 за вих. №2149/0/9-21, а саме - з 03.02.2021.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, ОСОБА_1 звертає увагу й на те, що у період з 26.01.2021 по 05.03.2021 він перебував на лікуванні у КНП «ЦПМСД №10» м. Одеси, що підтверджується випискою із медичної карти хворого та висновком ЛКК №316 від 05.03.2021. Як вказує заявник, ним було отримано травму хребта й у вищезазначений період йому було прямо заборонено сидіти, ходити, у зв`язку з чим у нього була відсутня об`єктивна можливість підготувати позовну заяву та звернутися до суду.

Позивач також посилається на те, що день виписки із лікарні припадав на п`ятницю, у зв`язку з чим позовна заява була підготовлена у період з 06.03.2021 по 07.03.2021, а оскільки 08.03.2021 був вихідним святковим днем, позовну заяву відправлено до суду кур`єром 09.03.2021.

За таких обставин, позивач просить визнати поважними причини пропуску ним строку звернення до Касаційного адміністративного суду з цією позовною заявою і поновити йому вказаний строк.

Надаючи оцінку вказаним у заяві аргументам, колегія суддів виходить із такого.

Як уже зазначалось в ухвалі про залишення цієї позовної заяви без руху, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як вбачається з наведених у позовній заяві мотивів, фактичним наслідком бездіяльності, яку оскаржує позивач, останній вважає непризначення його на посаду судді.

Разом з тим, така бездіяльність могла мати місце лише до 30.09.2016 - дня, коли Президент України, внаслідок змін у законодавстві, втратив повноваження здійснювати перше призначення на посаду судді строком на п`ять років.

Саме із вищеназваною датою у даному конкретному випадку й слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, який за наведених обставин та з урахуванням правил обчислення строків, встановлених процесуальним законом, закінчився у понеділок - 31.10.2016.

Колегія суддів звертає увагу на те, що частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує часників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, наведені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

Питання, пов`язані з оцінкою поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, неодноразово вирішувалось й Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 27.05.2020 у справі №9901/546/19, висловлено правову позицію про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, строк звернення до адміністративного суду може бути поновлений лише за наявності поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.

Також варто зазначити, що у постанові від 25.03.2020 у справі №9901/588/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18).

Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

У випадку ж, що розглядається, ОСОБА_1 не навів жодних аргументів (з наданням на їх підтвердження доказів), які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, які перешкоджали йому своєчасно та у межах строку, встановленого процесуальним законом, реалізувати право на звернення до суду з цим позовом.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, до вересня 2020 року, тобто упродовж чотирьох років з дня, коли фактично були порушені права ОСОБА_1 , на захист яких подано цей позов, останнім не вчинялось жодних дій з метою звернення до суду.

Посилання ОСОБА_1 на факт отримання ним 03.02.2021 листа Вищої ради юстиції від 28.01.2021 за вих. №2149/0/9-21, як на дату, з якою слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки про зміни у законодавстві, в тому числі стосовно втрати Президентом України відповідних повноважень та встановлення з 30.09.2016 іншого порядку призначення осіб на посаду судді вперше, позивач повинен був дізнатись одночасно із офіційним опублікуванням 16.07.2016 у газеті "Голос України" №132- 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Обставини, зокрема, стосовно неодноразових звернень до відповідачів із відповідними запитами про отримання інформації з метою підготовки обгрунтованої позовної заяви та перебування позивача на лікуванні у зв`язку із отриманою травмою, на які посилається ОСОБА_1 як на поважні причини пропуску строку, виникли після 30.09.2020, тобто майже через чотири роки після закінчення строку звернення до суду з цим позовом, а тому критично оцінюються Верховним Судом і не можуть свідчити про наявність поважних підстав для поновлення вказаного строку.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що вказані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом є неповажними і не підтверджуються доказами.

За правилами пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до приписів частин першої, другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_1 до Президента України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії підлягає поверненню.

Керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя Н.В. Коваленко

Судді: О.П. Стародуб

В.М. Кравчук

А.А. Єзеров

С.М. Чиркін