Справа № 640/1236/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року м. Київ № 640/1236/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1

до Дисциплінарної комісії приватних виконавців,

Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 (Код РНОКПП: НОМЕР_1; місце знаходження: 02002, м. Київ, вул. Окіпної Раїси, 4-а, оф. 35-Б) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Дисциплінарної комісії приватних виконавців (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13), Міністерства юстиції України (Код ; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ , вул. Архітектора Городецького, 13), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020, оформлене протоколом №41, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3740/5 від 27.10.2020 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020, оформлене протоколом №41, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що Управління забезпечення примусового виконання рішення у Львівській області всупереч частині 4 статті 34 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», при проведені позапланової перевірки приватного виконавця вийшло за межі предмета звернення заявника. Також, позивач просив звернути увагу на те, що обов`язок по перерахуванню коштів на депозитний рахунок приватного виконавця із доходів боржника покладається на підприємство, яке здійснює таке відрахування, а не на самого приватного виконавця, а тому притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання неіснуючого обов`язку суперечить вимогам статті 38 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та статті 19 Конституції України. Стверджує, що у діях позивача відсутні ознаки дисциплінарного поступку. Додатково позивач вказала на порушення відповідачем принципу індивідуалізації дисциплінарної відповідальності, адже при визначенні виду дисциплінарного стягнення не у повній мірі досліджена службова діяльність приватного виконавця, ставлення до виконання посадових обов`язків, попередня поведінка, причини які призвели до вчинення проступку, наявності тієї обставини, що позивач раніше до дисциплінарної відповідальності не притягався. Позивач наголошує, що під час накладення дисциплінарного стягнення відповідачем не були враховані обставини, за яких був вчинений проступок, відсутність негативних наслідків. Посилаючись на викладене, вважає прийнятий наказ протиправним та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження в справі, розгляд якої буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Міністерство юстиції України позов не визнало та подало до суду відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач посилається на те, що Міністерством юстиції України у відповідності до вимог чинного законодавства України була проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності позивача щодо здійснення виконавчого провадження № 59409415, в результаті якої були виявленні порушення Закону України «Про виконавче провадження», пункту І розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 що стали підставою для внесення подання на розгляд Дисциплінарній комісії. В ході зазначеної перевірки встановлено, що визначивши в постановах про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 08.07.2019 року та 09.07.2020, що відраховані з доходів боржника кошти мають перераховуватись на рахунок стягувача приватний виконавець порушив вимоги частини 1 та 3 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», пункту І розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень. Також з матеріалів вбачається, що стягнення приватним нотаріусом при здійсненні виконавчого провадження №59409415 з боржника суми коштів, яка перевищує розмір вимог за виконавчим провадженням свідчить про порушення ним принципу діяльності приватного виконавця та засад здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

31 липня 2020 року до Міністерства юстиції України надійшла скарга ОСОБА_2 (Боржник) від 28.07.2020, в які він просив зобов`язати приватного виконавця ОСОБА_1 повернути кошти в сумі 9 495,06 грн.

На підставі скарги ОСОБА_2 від 28.07.2020, відповідно до ст.34 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» пункту 26 розділу ІІІ Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.10.2018 року за №3284/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.10.2018 за №1119/32647 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця округу міста Києва ОСОБА_1 , щодо здійснення виконавчого провадження №59409415.

27 серпня 2020 року за результатами проведення позапланової виїзної перевірки діяльності приватного виконавця Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції складена довідка, згідно з якою приватним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження №59409415, порушено вимоги п.3 ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1,3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», п. І розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

06 жовтня 2020 року Міністерством юстиції України відповідно до ч.7 ст. 34, п.4 ч.2 ст. 38 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» направлено подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого органу міста Києва ОСОБА_1 , в якому зазначено, що під час здійснення виконавчого провадження №59409415 приватним виконавцем ОСОБА_1 порушено вимоги п.2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», п.3 ч.1 ст. 2, ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

07 жовтня 2020 року на засіданні Дисциплінарної комісії приватних виконавців у складі, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 05.03.2020 №822/5, оформленому витягом з протоколу №41, комісія вирішила, задовольнити подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді попередження. До таких висновків комісія прийшла з тих підстав, що грошові суми стягнуті з боржника, зараховуються на рахунок приватного виконавця, приватний виконавець Юхименко О.Л. двічі визначила в постановах про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 08.07.2019 та 09.07.2020, що відраховані з доходів боржника кошти мають перераховуватись на рахунок стягувача.

Членом Дисциплінарної комісії приватних виконавців Соломко О.В. долучена окрема думка до рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020, щодо відхилення подання про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності як необґрунтоване та таке, що підготовлене в порушення вимог Конституції України та законів України.

27 жовтня 2020 року наказом Міністерства юстиції України №3740/0 «Про застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення» введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020 оформлене протоколом №41, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження, про що внесено відповідний запис до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Позивач не погоджуючись з прийнятими рішення, якими до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді попередження оскаржила їх до суду.

Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача про протиправність спірного наказу, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із завдань Міністерства юстиції України є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень.

Вказана норма знайшла своє відображення у Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII), що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Статтею 17 Закону № 1403-VIII встановлено, що Міністерство юстиції України формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень, забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, тощо.

Згідно частини 1 статті 34 Закону № 1403-VIII, контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Частиною 3 ст. 34 Закону № 1403-VIII передбачено, що позапланові перевірки проводяться на підставі: 1) заяви приватного виконавця про проведення перевірки; 2) письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця; 3) неподання приватним виконавцем у встановлені строки звітності чи іншої інформації та/або подання недостовірної інформації.

На виконання статті 12, частини 1 статті 34 Закону № 1403-VIII, Міністерством юстиції України був розроблений Порядок проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22 жовтня 2018 року N 3284/5.

Вказаний Порядок визначає механізм здійснення Міністерством юстиції України перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, зокрема стану додержання Конституції України, вимог законів України, указів Президента України та постанов Верховної Ради України, ухвалених відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства юстиції України, доручень Міністра юстиції України, та організації роботи щодо їх виконання, дотримання державними і приватними виконавцями порядку та строків вчинення виконавчих дій, виконання правил діловодства.

Відповідно до пункту 19 Розділу III Порядку, під час проведення позапланових перевірок діяльності приватного виконавця з`ясовуються лише ті питання, потреба перевірки яких стала підставою для здійснення таких перевірок.

За пунктом 26 Розділу III Порядку, позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця проводиться шляхом витребування від приватного виконавця потрібних документів та відомостей у межах предмета звернення та надання висновку щодо відповідності рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця вимогам законодавства, який викладається в довідці за результатами такої перевірки.

Згідно пункту 29 Розділу III Порядку, за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця Управління контролю (Управління державної виконавчої служби) складає довідку, в якій зазначаються: підстави проведення перевірки; факти, викладені у зверненні або у скарзі, на підставі яких проводиться перевірка; обставини, встановлені під час перевірки, із посиланням на джерела отримання інформації; висновок щодо відповідності рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця вимогам законодавства з посиланням на відповідну норму законодавства.

Відповідно до вимог частини 6 статті 34 Закону № 1403-VIII, у разі проведення позапланової невиїзної перевірки Міністерство юстиції України надсилає приватному виконавцю письмовий запит у межах предмета звернення.

У зазначений у запиті строк, який має бути достатнім для підготовки відповіді та копій документів, але не менше 10 календарних днів, приватний виконавець надає Міністерству юстиції України вмотивовану відповідь та копії відповідних документів.

Згідно пункту 1 Розділу IV Порядку, у разі виявлення під час здійснення планових та позапланових перевірок діяльності приватного виконавця ознак дисциплінарного проступку, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 38 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", структурний підрозділ Міністерства вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності. Подання спрямовується до Дисциплінарної комісії приватних виконавців протягом двох місяців із дня виявлення дисциплінарного проступку, але не пізніше ніж за два роки з дня його вчинення.

Відповідно до п. 3 Розділу IV Порядку, у поданні зазначаються: прізвище, ім`я, по батькові приватного виконавця, виконавчий округ, у якому приватний виконавець здійснює діяльність, номер посвідчення приватного виконавця; вид перевірки, під час якої виявлено порушення, та підстави її проведення; реквізити довідки, складеної за результатами перевірки; зміст виявлених порушень із посиланням на відповідні норми нормативно-правових актів; наслідки, до яких призвели (або можуть призвести) порушення приватним виконавцем вимог законодавства (за наявності); відомості про застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень (вид дисциплінарного стягнення, реквізити наказу Міністерства юстиції України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення).

У поданні не зазначаються відомості про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, якщо з дати видання наказу Міністерства юстиції України про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення минув один рік.

Діяльність Дисциплінарної комісії приватних виконавців врегульована приписам Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 року № 3791/5.

Згідно до ч.1. Положення визначає порядок утворення при Мін`юсті Дисциплінарної комісії приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія), її завдання, функції та порядок діяльності.

Відповідно до ч.4 Положення, Дисциплінарна комісія відповідно до покладених на неї завдань: розглядає подання Мін`юсту, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Мін`юсту чи Раді приватних виконавців України; приймає рішення на підставі подання Мін`юсту чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч.1, 4 статті 40 Закону № 1403-VIII, дисциплінарна комісія розглядає подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та приймає рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення протягом двох місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, приймає одне з таких рішень: 1) задовольнити подання та застосувати до приватного виконавця дисциплінарне стягнення; 2) відхилити подання та направити матеріали для повторної перевірки діяльності приватного виконавця; 3) відхилити подання та відмовити в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

За вимогами частин 5 статті 40 Закону № 1403-VIII, у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

Щодо виконання даної норми відповідачами не було подано суду ніяких доказів щодо врахування при винесенні оскаржуваних рішень обставин вчинення позивачем проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року. Зазначене нівелює правомірність накладення на Позивача стягнення як об`єктивного та правомірного, а також порушує критерії правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, які слідують з норм п. 3 та п. 8 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України - обґрунтованості, пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону № 1403-VIII, за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) догана; 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; 4) припинення діяльності приватного виконавця.

При цьому, частиною другою статті 41 Закону №1403-VІІІ обумовлено, що рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

Частиною 5 статті 41 Закону № 1403-VIII передбачено, що рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Міністерства юстиції України, може бути оскаржено до суду.

Таким чином, за вимогами вищезазначених норм, особи, які проводять перевірку повинні дотримуватися вимог законодавства, а висновки перевірки мають ґрунтуватись на фактичних обставинах, підтверджуватись належними доказами , які були досліджені під час перевірки і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, та не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Перевіряючи оскаржувані рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Позапланова невиїзна перевірка приватного виконавця ОСОБА_1 була проведена на підставі письмового звернення учасника виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

При цьому, приписами частини четвертої статті 34 Закону №1403-VІІІ під час проведення позапланових перевірок з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення таких перевірок. Повторна перевірка з питань, що вже були предметом перевірки, не допускається, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд, зазначає, що 31 липня 2020 року до Міністерства юстиції України надійшла скарга від 28.07.2020 ОСОБА_2 (Боржник) за виконавчим провадженням №59409415, в які він просив зобов`язати приватного виконавця Юхименко Ольгу Леонідівну повернути кошти в сумі 9 495,06 грн.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (стаття 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Матеріали справи свідчать, що під час перевірки, розгляду подання та визначення виду дисциплінарного стягнення відповідачі дійшли висновку, що за результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 щодо здійснення виконавчого провадження № 59409415, яка проводилась на підставі скарги ОСОБА_2 від 28.07.2020 та в межах предмету цієї скарги встановлено порушення приватним виконавцем вимог п.2 ч. 1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» щодо здійснення діяльності з дотриманням принципу законності; п.9 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», п.3 ч.1 ст. 2, ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо здійснення діяльності з дотримання принципу співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішенням; п.3 ч.1 ст. Закону України «Про виконавче провадження»; п.8 ч.1 ст.2Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення з боржника суми коштів, яка перевищує розмір вимог за виконавчим документом; п.3 ч.2 ст. 18 «Про виконавче провадження», щодо розгляду зав сторін виконавчого провадження; ч.1 та 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», пункту І розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 щодо зарахування стягнутих з боржників коштів на відповідний рахунок приватного виконавця.

Як було встановлено судом в ході розгляду справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. перебувало виконавче провадження № 59409415.

Судом встановлено, що в довідці про результати перевірки виконавчого провадження , ні у поданні не зазначається, в якості предмета порушення вимог закону, визначеної у скарзі боржника факту надмірного стягнення суми коштів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про порушення Міністерством юстиції України при проведенні перевірки частини 4 статті 34 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», а саме відповідач вийшов за межі питань викладених у скарзі ОСОБА_2 .

Щодо порушення ч.1 та 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», пункту І розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 щодо зарахування стягнутих з боржників коштів на відповідний рахунок приватного виконавця, то суд зазначає наступне.

Перевіркою встановлено, що з доходів боржника стягувану перераховано: Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильський спец комбінат» - 8 075,94 грн, Головним управлінням Пенсійного фонду України - 12865,27 грн. Враховуючи, що сума заборгованості за виконавчим документом становить 14 149,12 грн, то сума стягнутих при здійсненні виконавчого провадження №59409414 з боржника коштів на користь стягувача на 6 792,09 грн. перевищує суму коштів визначених виконавчим документом.

Відповідно до частини 1 статті 68 Закону № 1404 стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Частиною першою статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Разом з тим, пунктом 1 розділу VІІ Інструкції з організації примуcового виконання рішень встановлено, що стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, у тому числі в іноземній валюті, відкриті Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування та державних банках, (в іноземній валюті - в банках), приватними виконавцями - в банках(далі - депозитний рахунок).

Отже, аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що вони містять лише констатуючу норму, проте жодного обов`язку до виконавця не встановлюють.

З огляду на викладене, обов`язок по перерахуванню коштів на депозитний рахунок приватного виконавця із доходів боржника покладається на підприємство, яке здійснює таке відрахування, а не на самого приватного виконавця, а тому притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання неіснуючого обов`язку суперечить вимогам статті 38 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Також, перевіркою встановлено, що 23.07.2020 року на адресу позивача від боржника надійшла заява, в якій останній просив повернути надлишково стягнуті кошти. При цьому, Міністерством юстиції України встановлено, що письмова відповідь на заяву ОСОБА_1 від 23.07.2020 приватним виконавцем не надавалась.

Щодо зазначених порушень, суд зауважує наступне.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Суд зауважує, що заява боржника стосувалась лише вчинення процесуальної дії, а саме повернення надлишково стягнутих коштів.

Так, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що платіжними дорученнями від 23.07.2020 №185 та №186 кошти в сумі 1 341,76 грн перераховані приватним виконавцем на зазначений в заяві скаржника рахунок.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що заява скаржника, була розглянута та виконана Позивачем належним чином в день її надходження 23.07.2020 року.

Також, суд погоджується з доводами Позивача, що зазначені зауваження Міністерства юстиції України, що були предметом розгляду на Дисциплінарній комісії, не мають ознак дисциплінарного проступку та лише суди наділені повноваженнями щодо прийняття рішення щодо законності та правомірності рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Такий висновок підтверджується нормою ч. 2 ст. 40 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», - у разі якщо подання до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності внесено за результатами перевірки діяльності приватного виконавця, здійсненої на підставі скарги учасника виконавчого провадження, яка одночасно є предметом судового розгляду з оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, Дисциплінарна комісія приватних виконавців відкладає розгляд цього подання до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду такої скарги.

Аналогічна позиція міститься також в ст. 36 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень суду та рішень інших органів» та в ч.1 та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду.

Суд зазначає, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Отже, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Про дотримання членами комісії означеної процедури свідчитиме належна мотивація прийнятого рішення: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення висвітлених у скарзі питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, що до якої застосовуються дисциплінарне стягнення; норми права, що застосовані, і ті, що не застосовані, з викладенням мотивів їх незастосування.

І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

Згідно з частиною 7 статті 34 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», у разі виявлення під час здійснення перевірок ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Отже, для прийняття рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, відповідно до цього Закону, підставою для якого є наявність у діях приватного виконавця складу дисциплінарного, Дисциплінарна комісія приватних виконавців має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення останнім законодавства, що в свою чергу і є мотивом для прийняття рішення про зупинення діяльності приватного виконавця.

Аналогічні правила закріплені і в пункті 27 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 листопада 2017 року № 3791/5, за змістом якого у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди.

Крім того, суд зазначає, що відсутні негативні наслідки для прав боржника та стягувача.

При цьому, суд зауважує, що лише отримавши списки по відрахуванню з боржника, приватний виконавець може ідентифікувати стягнуті кошти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Положеннями статті 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, позицією, викладеною в пункті 88 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», визначено, що Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру ті інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява № 10468/04, п. 24, від 15 січня 2009 року, та «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), заяви №№ 17214/05,20329/05 та 42113/04, пп. 72-75, від 28 квітня 2009 року). Проте висновок щодо застосовності статті 6 Конвенції не перешкоджає розгляду питання дотримання процесуальних гарантій у такому провадженні (див. вищезазначене рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), п. 72)».

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності суд зазначає, що відповідач діяв не у межах та не у спосіб передбачений законом та відповідачем не доведено відсутність протиправних дій з його боку та правомірність прийнятих рішень.

Одночасно судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судовий збір слід стягнути з Міністерства юстиції України на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250, 263, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (Код РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце знаходження: АДРЕСА_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020, оформлене протоколом №41, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3740/5 від 27.10.2020 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020, оформлене протоколом №41, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження.

Стягнути з Міністерства юстиції України (Код ; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ , вул. Архітектора Городецького, 13), за рахунок бюджетних асигнувань 908 гривень (дев`ятсот вісім ) судового збору на користь Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 (Код РНОКПП: НОМЕР_1; місце знаходження: 02002, м. Київ, вул. Окіпної Раїси, 4-а, оф. 35-Б).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа