Справа № 640/21776/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючий суддя: Черпіцька Л.Т.
Пилипенко О.Є.
судді:Собків Я.М.

за участю секретаря: Зуєнка Д.П.

за участю:

представника відповідача Марахін Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.20 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці №83-кт від 08 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області № 328-к від 08 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Державну службу України з питань праці та Головне управління Держпраці у Донецькій області поновити ОСОБА_1 на посаді Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 08 вересня 2020 року, та допустити, рішення суду, до негайного виконання в даній частині. Позовні вимоги мотивовано тим, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачами не було дотримано принципів державної служби, визначених ст. 4 Закону України «Про державну службу». При цьому, позивача було звільнено із займаної посади без попередньої згоди виборного органу, членом якого є позивач. Також, позивач зазначає, що його було звільнено в період перебування на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності серії АДШ №249158, а тому відповідачем грубо порушено норми трудового законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Держаної служби України з питань праці №83-кт від 08 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області № 328-к від 08 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язано Державну службу України з питань праці та Головне управління Держпраці у Донецькій області поновити ОСОБА_1 на посаді Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 08 вересня 2020 року та допустити рішення суду до негайного виконання в даній частині.

Встановлено Державній службі України з питань праці та Головному управлінню Держпраці у Донецькій області 15-денний строк для подання звіту про виконання судового рішення по справі в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державна служба України з питань праці подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посада першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області відноситься до публічної служби та пов`язана із службою в органах державної влади. Вважає, що в даній справі вирішується спір з приводу прийняття громадян на публічну службу та її проходження і не є трудовим спором. Зазначає, що пріорітет у застосуванні мають норми спеціального законодавства, які регулюють трудові відносини у сфері реалізації права громадянина на державну службу, а саме Закон України «Про державну службу».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 03 червня 2019 року ОСОБА_1 обіймав посаду інспектора Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Наказом Державної служби України з питань праці від 14.02.2020 №18-кт ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 17.02.2020, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, як переможця конкурсу, за переведенням з посади заступника начальника управління - начальника відділу нагляду у хімічній промисловості та газовому комплексі управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Донецькій області.

На підставі Наказу Держпраці Держаної служби України з питань праці від 28.02.2020 №22-кт, з урахуванням змін, внесених наказом Держаної служби України з питань праці №43-кг від 04.07.2020 року, ОСОБА_1 переведено з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 09.06.2020, відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу».

Також, питання щодо переведення ОСОБА_1 з 09.06.2020 на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області було вирішено Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 04.06.2020.

08 вересня 2020 року Держпраці було видано наказ №83-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області 08 вересня 2020 року, відповідно до пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу» (надалі - наказ № 83-кт).

Того ж дня, з посиланням на наказ №83-кт та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року у справі № 200/5429/20-а, Головним управлінням Держпраці у Донецькій області (надалі - ГУ Держпраці) було видано наказ №328-к про звільнення ОСОБА_1 (надалі - наказ №328-к).

Вважаючи накази № 83-кт та № 328-к такими, що порушують трудові права позивача та підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються як загальними нормами трудового законодавства - КЗпП України, так і спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII, оскільки позивач проходить державну службу.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу", державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, визначних частиною першою цієї статті.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з п.7 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну службу", державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

За змістом ч.ч. 7-8 ст. 11 Закону України "Про державну службу", захист права на державну службу, порушені права державного службовця підлягають безумовному поновленню, а перешкоди в реалізації цих прав - усуненню. Заявник має право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державних органів та їх посадових осіб, що перешкоджають реалізації прав, наданих йому цим Законом, до суду.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" визначено перелік підстав припинення державної служби:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Відповідності до статті 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 6 статті 43 КЗпП України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є:

1) поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала;

2) неможливість виконання державним службовцем службових обов`язків за станом здоров`я за наявності медичного висновку, порядок надання якого визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання особи недієздатною або про обмеження дієздатності особи;

4) визнання державного службовця безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

5) обрання на виборну посаду до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з дня набуття повноважень;

6) смерть державного службовця.

Аналіз зазначених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що ст. 87 Закону України "Про державну службу" регламентує особливості припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 83 вищенаведеного Закону, державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88 цього Закону). Ст. 88 вказаного Закону достатньо чітко регламентує особливості припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, наказами від 08.09.2020 №328-к та №83-кт, позивача було звільнено з займаної посади 08.09.2020 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Підставою для прийняття вказаних наказів стало рішення Донецького окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2020 по справі №200/5429/20-а, яким, зокрема, зобов`язано Державну службу України з питань праці та Головне управління Держпраці у Донецькій області поновити ОСОБА_3 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 03 червня 2020 року.

Так, дійсно, ОСОБА_3 правомірно було поновлено на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області, яку на той час займав позивач - ОСОБА_1 , проте, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було дотримано гарантії, передбачені ст. 43 Конституції України, ст. 51 Кодексу законів про працю України та не враховано наступні положення законодавства про працю.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що роботодавець дійсно може розірвати трудовий договір з працівником за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення за підставами, передбаченими пунктами 1,2 та 6 статті 40 КЗпП, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу (тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення).

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів Про працю України» від 12.12.2019 р. № 378-ІХ внесено зміни до Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 р. і наразі дійсно закріплена можливість не виконувати норму про переведення працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП), але виключно при скороченні державних службовців.

В усіх інших випадках, в тому числі і при припиненні державної служби у зв`язку з обставинами, що стались незалежно від волі сторін, зокрема при звільненні працівника у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (ст.88 ЗУ «Про державну службу»), діють норми ст.49-2 КЗпП щодо встановленого останньою порядку вивільнення працівників.

Відповідно до ч.6 cт. 49-2 КЗпП, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу'', здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості До мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що відповідачем, протиправно вищезазначену норму застосовано не було.

Щодо конкуренції норм ст. 40 Кодексу законів про працю України та ст. 88 Закону України «Про державну службу», колегія суддів зазначає наступне.

Скаржник в апеляційній скарзі стверджує, що гарантії, передбачені Кодексом законів Про працю України, не можуть поширювати свою дію на відносини з припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, які передбачені ст. 88 Закону України "Про державну службу» через те, що при конкуренції норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», перевага повинна надаватись спеціальним нормам.

Колегія суддів вважає помилковими доводи скаржника, з оглядку на наступне.

Так, Закон України «Про державну службу» визначає лише підстави припинення державної служби і гарантії у разі звільнення (розділ IX Закону України «Про державну службу»).

Порядок і процедура звільнення працівників, які мають статус державних службовців, вказаний спеціальний закон не визначає, крім ст. 89 Закону України «Про державну службу», шо містить зобов`язання щодо передачі справ і майна.

Натомість в Кодексі законів про працю України закріплено саме порядок вивільнення працівників (ст.49-2 Кодексу), в тому числі і державних службовців.

Таким чином, на переконання колегії суддів аналіз Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу» дає підстави стверджувати, що в спірних відносинах, що розглядаються, жодних розбіжностей і конкуренції між цими нормативно-правовими актами немає.

Навпаки у спірних правовідносинах, що розглядаються, ці нормативні акти своїми нормами взаємодіють і доповнюють один одного. ЗУ «Про державну службу», як спеціальний закон визначає підстави її припинення, а Кодекс законів про працю України як загальний нормативно-правовий акт встановлює порядок вивільнення працівників, в тому числі, і тих, що мають статус державних службовців.

Тобто, в спірних правовідносинах, що розглядаються можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані це повністю.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

А, отже, дія норм законодавства про працю, зокрема ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що звільнення через поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, поширюється на відносини з припинення державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Як було зазначено вище, на підставі абзацу 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, а саме: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Підсумовуючи наведені вище норми, колегія суддів зазначає, що для звільнення працівника у зв`язку із поновленням особи, яка раніше займала цю посаду, відповідач повинен був за 30 календарних днів до - запланованого звільнення, запропонувати позивачу переведення на іншу посаду з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, і лише в разі його не згоди - звільнити.

Системний аналіз вищевказаних норм чинного законодавства свідчить про те, що законною підставою для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу» є факт ненадання згоди про переведення на іншу роботу.

Проте, Головне управління Держпраці у Донецькій області порушуючи вказані вище норми законодавства про працю, звільнило позивача з посади, при цьому не повідомивши його за 30 календарних днів про звільнення, та не запропонувавши жодну іншу посаду для його переведення, що свідчить про незаконне звільнення без наявності на те законних підстав.

Таким чином, враховуючи, що спірні накази Держаної служби України з питань праці №83-кт від 08 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та Головного управління Держпраці у Донецькій області № 328-к від 08 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », прийняті із порушенням встановленої процедури, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, колегія суддів дійшла висновку, що вони є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі №826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.241,242,310,316,321,322,325,329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 31 березня 2021 року.

Головуючий суддя: Л.Т. Черпіцька
судді:О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків