Справа № 200/10618/20-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року справа №200/10618/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., Міронової Г.М., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Селидівського міського центру зайнятості на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі № 200/10618/20-а (головуючий суддя І інстанції Череповський Є.В.), складене у повному обсязі 18 грудня 2020 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Селидівського міського центру зайнятості про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу, -

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Селидівського міського центру зайнятості, у якій просить суд:

- визнати протиправними дії Селидівського міського центру зайнятості щодо не врахування до його страхового стажу періоду служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року у Волноваській виправній колонії №120;

- зобов`язати відповідача провести з 09 липня 2019 року по 02 червня 2020 року перерахунок і виплату йому допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з урахуванням страхового стажу періоду служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року у Волноваській виправній колонії №120 та виплачених сум допомоги по безробіттю (а.с. 1-3).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Селидівського міського центру зайнятості щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року. Зобов`язано Селидівський міський центр зайнятості здійснити з 09 липня 2019 року по 02 червня 2020 року перерахунок та виплату допомоги по безробіттю, з зарахуванням до страхового стажу періоду служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року, враховуючи фактично виплачені суми допомоги по безробіттю (а.с. 46-48).

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Селидівський міський центр зайнятості звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказав, що допомога по безробіттю нарахована і виплачена позивачу правомірно відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» без урахування проходження служби у спірний період, вказаний період не підлягає зарахуванню, так як позивачем не було надано довідку про строки проходження служби, які включаються до страхового стажу.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відніс відповідача до органів Пенсійного фонду, враховуючи посилання на постанову Верховного Суду у справі № 235/7573/16 та вказав, що порядок підтвердження трудового стажу для призначення пенсій не може бути використаним для розрахунку страхового стажу для призначення допомоги по безробіттю (а.с. 53-56).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби в період з 30 липня 2001 року по 21 листопада 2011 року (а.с. 8).

Згідно довідки Волноваської виправної колонії № 120, позивач з липня 2001 року проходив службу у Селидівській виправній колоні № 82, з червня 2010 року по 07 листопада 2011 року у Волноваській виправній колонії № 120 (а.с. 9).

З 28 травня 2019 року ОСОБА_1 був взятий на облік в Селидівському міському центрі зайнятості як безробітний та призначено допомогу по безробіттю. Станом на 10 липня 2020 року страховий стаж за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та з урахуванням вимог рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року № 200/1199/20-а складав 7 років 4 місяця. Допомога по безробіттю призначена з 04 червня 2019 року по 28 травня 2020 року в розмірі 60 % від середньої заробітної плати (доходу) (а.с. 12).

З 04 червня 2019 року по 08 червня 2019 року відкладено виплату допомоги по безробіттю, з 09 червня 2019 року розпочато виплату допомоги по безробіттю, з 03 червня 2020 року припинено (а.с. 37-38).

29 червня 2019 року позивач звернувся до Донецького обласного центру зайнятості зі зверненням з питання виплати допомоги по безробіттю.

На вказане звернення листом від 13 липня 2020 року № 03/1565/09-37-20 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що станом на 10 липня 2020 року його страховий стаж складає 7 років 4 місяця (а.с. 12)

Період служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року не враховано до страхового стажу, оскільки не надана довідка про строки проходження служби, як;і включаються до страхового стажу, у Волноваській виправній колонії № 120.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача період служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність такого обчислення страхового стажу, та вказав на необхідність відновлення порушеного права на отримання належних сум допомоги по безробіттю шляхом її перерахунку.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції та зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI (далі Закон № 5067-VI), Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-III (далі Закон № 1533-III).

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади, до яких відноситься і Відповідач) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 5067-VI, кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Пунктом 2 частини першої статті 44 Закону № 5067-VI передбачено, що зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 1533-III, право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону № 1533-III, застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.

Таким чином, право на допомогу по безробіттю мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, а її розмір залежить від страхового стажу такої особи.

Частиною першою статті 21 Закону № 1533-III визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1533-III, страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі - військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи - підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Згідно з абзацом 7 пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) є військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідачем при нарахуванні та виплаті допомоги по безробіттю не зараховано до страхового стажу позивача період його служби через ненадання позивачем довідки про строки проходження служби, які включаються до страхового стажу.

Однак, ОСОБА_1 в період проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 13 січня 2009 року по 21 листопада 2011 року (з 13 січня 2009 року у Селидівській виправній колонії № 82, з червня 2010 року по 21 листопада 2011 року у Волноваській виправній колонії № 120) підлягав загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, до його страхового стажу підлягає зарахуванню вказаний період служби.

При цьому, в матеріалах справи наявний лист Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 жовтня 2020 року (а.с. 10), в якому вказано, що страховий стаж позивача складає 19 років 2 місяці та зарахований з 30 липня 2001 року по 21 листопада 2011 року, що нівелює посилання апелянта на відсутність даних про страховий стаж при проходженні служби.

Суд апеляційної інстанції вважає незмістовним посилання апелянта на те, що суд першої інстанції ототожнив відповідача та орган Пенсійного фонду, використавши в рішення висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року (справа № 235/7373/16), оскільки таке посилання не підтверджується самим змістом рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог та відновлення порушеного права позивача на отримання належної суму допомоги по безробіттю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Селидівського міського центру зайнятості - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі № 200/10618/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2021 року.

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць

Г.М. Міронова