Справа № 340/4041/20
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
01 квітня 2021 року Справа № 340/4041/20
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року позов задоволено повністю.

Постановою Третього апеляційного адміністративного від 01 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Приймаючу таку постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок прийняття неконституційного закону, позивачем недоотримано дохід на загальну суму 88112,54 грн., що у розумінні ст. 22 ЦК України, є заподіянням матеріальної шкоди.

Проте вважаю такий висновок помилковим.

При цьому цілком погоджуюся з висновком суду, що за приписами статей 130, 135 Конституції України держава має забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. При цьому розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Це також підтвердив Конституційний Суд України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20).

Також погоджуюся з висновком колегії суддів, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяв в межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин.

Проте на моє переконання до спірних правовідносин не можливо застосувати статтю 152 Конституції України.

Так, згідно зі статтею 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Буквальне тлумачення змісту статті 152 Конституції України дає можливість стверджувати, що наведена норма права визначає право особи на відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними. Проте ця ж норма прямо визначає, що таке відшкодування здійснюється державою у встановленому законом порядку.

Таким чином, саме закон має визначати порядок відшкодування шкоди.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені главою 82 Цивільного кодексу України.

Також в Україні прийнято низку законів, якими врегульовано питання відповідальності держави перед особою, зокрема: Закон України «Про правовий режим територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Проаналізувавши вищенаведені законодавчі акти, доходжу висновку, що законодавець заклав алгоритм захисту майнових прав у вигляді відшкодування шкоди, насамперед, незахищених верств населення, а також осіб, які постраждали внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади або органу місцевого самоврядування.

Натомість Законом України «Про судоустрій і статус суддів» прямо визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149).

Таким чином, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди з обмеженнями, визначеними статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», ДСА України діяла в межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин, та була позбавлена можливості розсуду щодо меж його застосування, тобто спірні дії та рішення відповідача не можуть розглядатися, як незаконні, а тому відсутні й підстави для вирішення питання про відшкодування шкоди.

Також, на мою думку, колегія суддів помилково застосовує до спірних правовідносин положення статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки названа норма регулює питання відшкодування збитків, до яких відноситься, у тому числі, упущена вигода.

Вважаю, що недоотримана суддівська винагорода не може розглядатися як матеріальна шкода або збитки, які виникли внаслідок недоотриманого доходу.

Так, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За визначенням пункту 14.1.54 «є» статті 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору.

Натомість суддя не отримує заробітну плату на умовах трудового або цивільно-правового договору.

Відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя отримує суддівську винагороду, яка в розумінні статті 143 Закону є складовою незалежного здійснення правосуддя.

Таким чином можна дійти висновку, що суддівську винагороду не можна ототожнювати з доходом в розумінні положень чинного законодавства.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 686/1746/17 Верховний Суд також дійшов висновку, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України.

Підсумовуючи наведене, вважаю, що підстави для застосування приписів статті 152 Конституції України у спірних правовідносинах відсутні, оскільки, по-перше, суд апеляційної інстанції в межах спірних правовідносин не встановив з боку ДСА України, як розпорядника бюджетних коштів, прийняття незаконних рішень щодо нарахування та виплати у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівської винагороди, по-друге, недоотримана суддівська винагорода не є доходом судді в розумінні закону, а тому не може йти мова про заподіяння судді майнової шкоди.

Разом з тим в повній мірі погоджуюся з доводами позивача, що внаслідок прийняття неконституційного закону її права були порушені, проте належним та достатнім способом відновлення порушеного права, на мою думку, є визнання неконституційним відповідного положення Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» та відновлення виплати суддівської винагороди у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Враховуючи сукупність викладених обставин, вважаю, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Суддя О.В. Головко