Справа № 640/5749/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року м. Київ №640/5749/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної податкової служби у місті Києві
провизнання протиправними дій і скасування вимоги, рішення та податкових повідомлень-рішень

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ДПС у м. Києві під час складання акту від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, в частині висновків щодо порушення ФОП ОСОБА_1 податкового законодавства;

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 06 грудня 2019 року № (форма «ПС»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Р»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Р»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Н»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Р»), винесені ГУ ДПС у м. Києві;

- визнати протиправними та скасувати: вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 грудня 2019 року №Ф-127, рішення від 06 грудня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 26219,41 грн., винесені ГУ ДПС у м. Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

За змістовним наповненням позову заявлені вимоги позивача обґрунтовуються тим, що за результатами проведеної відповідачем податкової перевірки позивача виявлено порушення, які на переконання останнього є хибними та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки власне сама перевірка була проведена поверхово, без належного дослідження усіх, поданих позивачем документів, а отже винесені відповідачем, на підставі таких помилкових висновків перевірки про порушення позивачем вимог податкового законодавства, рішення про застосування штрафних санкцій, вимога про сплату боргу та податкові повідомлення-рішення є такими, що підлягають скасуванню в судовому порядку.

Натомість, у відзиві на адміністративний позов відповідач заперечує проти заявлених позивачем вимог та зокрема зазначає, що при проведенні вищевказаної податкової перевірки позивача було використано податкову інформацію, яка підтверджувала факти виявлених порушень податкового законодавства. При цьому, ненадання позивачем під час перевірки окремих, необхідних на переконання контролюючого органу документів у своїй сукупності вказує на правомірність винесених відповідачем рішень, які є предметом оскарження в межах даної адміністративної справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, враховуючи доводи, пояснення та заперечення сторін, вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21 березня 2016 року позивача - ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) взято на облік 20 березня 2015 року Головним управлінням регіональної статистики і Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, та основний вид діяльності якого - оптова торгівля металами та металевими рудами (46.72).

На підставі статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України, пункту 2 частини першої статті 13 розділу IV, статті 25 розділу VI Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», згідно наказу ГУ ДПС у м. Києві від 25 вересня 2019 року №1178 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік, уповноваженими особами відповідача проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 19 березня 2015 року по 31 грудня 2018 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, відповідно до висновків якого встановлено порушення позивачем:

1) пункту 177.10 статті 177, підпункту 296.1.2 пункту 296.1 статті 296 Податкового кодексу України та Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність - в Книзі обліку доходів та витрат здійснювались недостовірні записи щодо документально підтверджених витрат пов`язаних з отриманням доходів за 3-4 кв. 2016 року та неведення обліку в періодах: 1-2 кв. 2016 року, 2017- 2018 роки;

2) пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України - занижено податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 196566,34 грн., в т.ч. за 2016 рік - 16265,51 грн., за 2017 рік - 180300,83 грн.;

3) пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України - занижено військовий збір з чистого доходу в сумі 16380,53 грн., в т.ч. за 3-4 кв. 2016 року - 1355,46 грн., за 2017 рік - 15025,07 грн.;

4) пункту 1 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7, пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - єдиний внесок із сум чистого доходу не нарахований і не перерахований в сумі 121157,04 грн., в т.ч. за 2016 рік - 19880,04 грн., за 2017 рік - 101277,00 грн.;

5) пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.5, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України - занижено податкові зобов`язання з ПДВ, що підлягають сплаті до бюджету на суму 49216,00 грн., в т.ч. за червень 2016 року - 1846,00 грн., липень 2016 року - 522,00 грн., листопад 2016 року - 566,00 грн., лютий 2017 року - 1253,00 грн., березень 2017 року - 23198,00 грн., червень 2017 року - 30,00 грн., липень 2017 року - 1107,00 грн., серпень 2017 року - 3899,00 грн., листопад 2017 року - 15487,00 грн., грудень 2017 року - 1067,00 грн., січень 2018 року - 241,00 грн.

Завищено від`ємне значення ПДВ за: вересень 2016 року на 917,00 грн., жовтень 2016 року на 917,00 грн., листопад 2016 року на 2041,00 грн., грудень 2016 року на 2041,00 грн., січень 2017 року на 2041,00 грн., лютий 2017 року на 788,00 грн., березень 2017 року на 1369,00 грн., квітень 2017 року на 1369,00 грн., травень 2017 року на 1369,00 грн., червень 2017 року на 1339,00 грн., липень 2017 року на 1018,00 грн., листопад 2017 року на 753,00 грн.

6) пункту 198.5 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України - не виписано та не зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму ПДВ 21000,00 грн. за березень 2017 року;

7) підпункту 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України - не подано до податкового органу за місцем реєстрації повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП.

На підставі висновків акту від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30- про виявлені податковою перевіркою порушення позивачем вимог податкового законодавства, ГУ ДПС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення від 06 грудня 2019 року №, за платежем 21081103 «адміністративні штрафи та інші санкції» із сумою грошового зобов`язання в 170,00 грн., №, за платежем 14010100 «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)» із сумою грошового зобов`язання в 58560,00 грн., №, за платежем 11010500 «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» із сумою грошового зобов`язання в 245707,93 грн., №, за платежем 30 14010100 «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)» із сумою грошового зобов`язання в 20009,50 грн., № за платежем 11011001 «військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» із сумою грошового зобов`язання в 20475,66 грн., вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 грудня 2019 року №Ф-127 на суму 121157,04 грн., а також рішення від 06 грудня 2019 року № про застосування штрафних санкцій на суму 26219,41 грн.

Після подання позивачем заперечень від 21 листопада 2019 року вих. №13 на акт від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, рішенням ГУ ДПС у м. Києві від 03 грудня 2019 року №15474/ФОП/26-15-42-04-27 висновки акту перевірки залишено без змін, а заперечення ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

Також, до Державної фіскальної служби України позивачем подавались скарги від 28 грудня 2019 року вих. №16 і №17 на вищевказані акт перевірки, вимогу про сплату боргу та податкові повідомлення рішення ГУ ДПС у м. Києві, які рішеннями ДПС України від 03 лютого 2020 року №4306/6/99-00-08-06-01-06 та від 28 лютого 2020 року №7656/6/99-00-08-05-04-06 залишено без задоволення, а оскаржувані вимога та податкові повідомлення-рішення - без змін, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Так, згідно відомостей, зазначених в акті від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, в охоплений податковою перевіркою період фактично ФОП ОСОБА_1 займався діяльністю у сфері оптової торгівлі металами (лист, дріб, труба, сітка, дріт, круг, арматура, шестигранник, кутник та інше) (пункт 1.8 акту).

Перевіркою питань щодо декларування фізичною особою-підприємцем чистого оподатковуваного доходу у періоді, що перевірявся, встановлено декларування чистого оподатковуваного доходу за 3-4 кв. 2016 року - 0 грн., та 2017 рік - 0 грн. (пункт 1.17.2 акту).

Перевіркою дотримання встановленого порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, що здійснюють діяльність на загальній системі оподаткування встановлено неналежне ведення Книги обліку доходів та витрат за 3-4 кв. 2016 року та неведення за 2017 рік (пункт 2.2.1)

Зокрема, згідно пункту 2.2.3 акту перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку до податкової декларації, встановлено, що до складу валових витрат ФОП ОСОБА_1 включено витрати на оплату придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції за 3-4 кв. 2016 року на суму 370964,93 грн., 2017 рік - на суму 2346416,25 грн., та інші витрати за 3-4 кв. 2016 року на суму 149992,71 грн., 2017 рік - на суму 1311887,75 грн.

При цьому, відповідно до поданих декларацій від 01 лютого 2017 року № та від 08 лютого 2018 року № вартість витрат становила разом 4179261,64 грн., у той час як за даними перевірки документально підтвердженими були витрати на суму 2971250,31 грн.

Розбіжність у 1208011,33 грн., а саме завищення витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів ФОП ОСОБА_1 , в т.ч. за 3-4 кв. 2016 року на 92353,00 грн. та за 2017 рік на 1115658,3 грн., виникла за рахунок включення позивачем до складу витрат: - вартості послуг по організації транспортно-експедиторських процесів в 3-4 кв. 2016 року у сумі 92353,00 грн. і в 2017 році у сумі 1010658,33 грн.; - вартості проведення маркетингових досліджень в 2017 році в сумі 105000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат ФОП ОСОБА_1 до перевірки були надані договори, укладені з перевізниками/експедиторами ТОВ «Продукт групп» (), ТОВ «Рибгнідинторг» (), ТОВ «Брандо» (), ТОВ «ВКФ Опторгком» (), ТОВ «Сітікарт» (), ТОВ «Комерційне підприємство «Лямінор» (), ТОВ «Комерційне підприємство «Баріста» (), а також відповідні акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та банківські виписки.

В той же час, в акті зазначено, що до перевірки не було надано документів на підтвердження здійснених поїздок на перевезення товарів (вантажів), а саме: відомості про вантажовідправника, вантажоодержувача, назву вантажу, його обсяги і вартість, пункт навантаження, пункт розвантаження та інше.

Таким чином, за висновками перевіряючих відповідача ФОП ОСОБА_1 документально не підтверджено використання транспортно-експедиторських послуг при проведенні господарської діяльності.

На підтвердження витрат, понесених ФОП ОСОБА_1 на проведення маркетингових досліджень в 2017 році, в акті вказано, що позивачем до перевірки надано договір посередництва від 01 січня 2017 року №01-01/022017, укладений з ТОВ «Райт трейдінг» () щодо посередницьких послуг з проведення маркетингових досліджень, акт надання послуг та банківські виписки.

Однак, перевіряючими зазначено, що акт надання послуг містив загальну назву - проведення маркетингових досліджень, без переліку конкретних послуг, здійснених по маркетингових дослідженнях, тобто не розкривав зміст та обсяг наданих послуг для цілей господарської діяльності платника, а враховуючи відсутність звіту з проведення маркетингових досліджень, ФОП ОСОБА_1 не було доведено безпосередній зв`язок таких витрат з господарською діяльністю.

Крім того, в ході проведення перевірки інспекторами відповідача встановлено, що контрагенти позивача ТОВ «Райт трейдінг» та ТОВ «Продукт групп» мали ознаки фіктивності, а саме:

- по ТОВ «Райт трейдінг» наявний протокол допиту директора, головного бухгалтера та засновника зазначеного товариства - гр. ОСОБА_2 , складений ВВКП у МС ОУ ГУ ДФС у Кіровоградській області 11 травня 2017 року по матеріалам кримінального провадження від 24 червня 2016 року №0000052, в якому остання повідомила про свою непричетність до діяльності очолюваного нею підприємства;

- по ТОВ «Продукт групп» наявний вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року по справі №202/790/19 (1-кп/202/205/2019), згідно якого директора та засновника вказаного товариства визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 28, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України.

Відповідно, на думку перевіряючих аналіз вказаних обставин свідчив про те, що будь-які операції між ФОП ОСОБА_1 та контрагентами-постачальниками ТОВ «Райт трейдінг» і ТОВ «Продукт групп» не є господарською діяльністю фізичної особи - підприємця, а відтак мало місце порушення пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого у перевіряємому періоді позивачем завищено витрати на загальну суму 1208011,33 грн.

Слід зазначити, що надалі встановлені в акті перевірки посадовими особами відповідача порушення позивачем вимог податкового законодавства, як-то заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, щодо обчислення та сплати військового збору фізичними особами від здійснення господарської діяльності, заниження суми чистого оподатковуваного доходу, на який нараховуються єдиний внесок, заниження податкових зобов`язань з ПДВ, завищення податкового кредиту - є похідними від вище вказаних виявлених ГУ ДПС у м. Києві порушень ФОП ОСОБА_1 .

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 13 липня 2016 року по справі №816/2815/14 (провадження №К/800/2121/15) аналізуючи відповідні положення Податкового кодексу України та Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зробила висновок про те, що витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання у господарській діяльності, або придбання таких активів поза межами господарської діяльності платника податків не дають права на відповідні врахування цих витрат у податковому обліку.

В ухвалі від 30 травня 2017 року по справі №826/1094/16 колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду серед іншого вказала, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб`єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об`єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Також, у згаданій ухвалі суду апеляційної інстанції містяться висновки про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Зокрема, з`ясовуючи обставини по справі за аналогічним предметом спору, колегія суддів зазначила, що маркетингова послуга, як вивчення та дослідження ринку, рекламна послуга повинна супроводжуватися пакетом таких документів: - наказ керівника, в якому зазначається ціль вивчення, особи, відповідальні за його проведення; - план підготовки до рекламних заходів, в якому зазначається календарний план заходів з вказанням строків і відповідальних осіб; - тендерні пропозиції з метою знаходження економічного вигідного; - договір в письмовому вигляді з прописаними вимогами до дослідження; - звіт про вивчення ринку; - акт виконаних робіт, в якому досконало описується, яке дослідження проводилось, в яких містах, скільки респондентів було опитано та інше.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в пунктах 17, 18, 20, 21 постанови від 24 квітня 2018 року по справі №821/1344/17 (провадження №К/9901/34129/18) вказав наступне.

Маркетингові послуги належать до безтоварних операцій і за своєю суттю є витратами на збут. Документами, що підтверджують фактичне отримання маркетингових послуг можуть бути акти приймання-передачі послуг або інші документи, що підтверджує фактичне надання (отримання) послуг, які повинні мати всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", звіти про надані послуги, про проведення певних маркетингових досліджень, в яких мають бути викладені результати наданих послуг та досліджень, а щодо досліджень то і відповідні рекомендації замовнику; а також бухгалтерські та статистичні документи, що підтверджують збільшення асортименту товарів, обсягу продажу, розміру доходу тощо.

Для врахування витрат на маркетингові послуги при обчисленні об`єкта оподаткування необхідне доведення безпосереднього зв`язку таких витрат з господарською діяльністю платника податків та підтвердження первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, які б засвідчували факт здійснення господарської операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми витрат та/або податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення операцій з проведення рекламних акцій, дегустацій, презентацій, враховуючи специфіку таких послуг та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, зокрема і ті, які посвідчують мету, об`єктивну необхідність, економічну доцільність отримання відповідних послуг, а також можливість проведення таких операцій контрагентами з урахуванням необхідного часу, місця, матеріальних ресурсів необхідних для надання таких послуг.

Отже, згідно вищевикладеного, у залежність правомірності відображення в бухгалтерському обліку та податковій звітності витрат на маркетингові, рекламні послуги, окрім належним чином складених первинних документів, ставиться факт обґрунтованості їх понесення платником податків, можливість надання таких послуг виконавцем, а також необхідність наявності підтвердження реальності здійснення цих послуг за відповідними договорами.

Так, згідно договору посередництва від 01 січня 2017 року №01-01/022017, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ «Райт трейдінг» (посередник), а саме за його пунктом 1, убачається, що у порядку та на умовах, передбачених цим договором, Замовник доручав Виконавцеві, а Виконавець зобов`язувався надати Замовнику за плату послуги з проведення маркетингових досліджень за напрямками, що цікавлять Замовника і які визначені у цьому договорі.

Пунктом 3 вказаного договору посередництва передбачалося, що за результатами посередницьких послуг, Посередник зобов`язувався окрім акту приймання-передачі наданих послуг, також надати Замовнику результати досліджень з детальним та повним описом усіх питань у відповідності до узгоджених напрямків досліджень.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявний звіт аналізу ринку збуту металопрокату та маркетингової діяльності ФОП ОСОБА_1 за показниками 2015-2016 років датований 2017 роком.

При цьому, на переконання позивача отримані ним маркетингові послуги (проведення аналізу ринку збуту металопрокату) за згаданим договором посередництва, мали наслідком позитивний фінансовий результат у вигляді збільшення прибутку.

Натомість, відзив відповідача не містить контраргументів на вказані доводи позивача, оскільки відсутні заперечення щодо самого факту наявності вище зазначеного звіту за договором посередництва, про що раніше було вказано в акті перевірки від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, а також відсутні будь-які зауваження, зокрема в частині невідповідності певній формі чи неактуальності інформації останнього, у тому числі неможливості його використання відповідачем при здійсненні власної господарської діяльності.

Відносно показів керівника ТОВ «Райт трейдінг», допитаної у якості свідка в рамках кримінального провадження від 24 червня 2016 року №0000052, слід зазначити наступне.

Першочергово суд звертає увагу, що згідно наявної в матеріалах справи копії протоколу допиту свідка, складеного 11 травня 2017 року заступником начальника ВВКП у МС ОУ ГУ ДФС у Кіровоградській області капітаном податкової міліції Січкарем Ярославом Петровичем, гр. ОСОБА_2 зокрема повідомляла про свою обізнаність щодо реєстрації на своє ім`я відповідного підприємства, оскільки добровільно погодилась на відповідну пропозицію в обмін на грошову винагороду.

Крім того, в силу положень статті 95 Кримінального процесуального кодексу України, протокол допиту, отриманий на стадії досудового слідства, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, може бути визнаний як доказ в адміністративному судочинстві виключно за умови підтвердження таких показів особою у судовому засіданні під час розгляду справи.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 березня 2019 року по справі №826/7946/14 (провадження №К/9901/4504/18).

При цьому, згідно правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №802/1853/16-а та від 29 березня 2018 року у справі №826/3498/15, навіть факт наявності вироку, ухваленого на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироку, який набрав законної сили.

Власне, щодо посилання відповідача на вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року по справі №202/790/19 (1-кп/202/205/2019) відносно керівника контрагента позивача - ТОВ «Продукт групп», то відповідно до наявних відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вказаний вирок скасовано ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, а кримінальне провадження за обвинуваченням керівника ТОВ «Продукт групп» у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 28 частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України, закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Попри це, за своїм змістом згаданий вирок суду свідчить про обізнаність керівника та добровільне вчинення нею дій, пов`язаних з реєстрацією відповідного підприємства на власне ім`я і разом з тим - не містить відомостей щодо безтоварності господарських операцій даного підприємства саме із ФОП ОСОБА_1 .

Інших доказів, на користь висновку про неможливість та нереальність вчинення господарських операцій у перевіряємий період між позивачем та ТОВ «Продукт групп» - відповідачем не надано. В тому числі, за аналогією відповідачем також не надано інших належних доказів щодо безтоварності господарських взаємовідносин позивача із ТОВ «Райт трейдінг».

Щодо посилання відповідача на вимоги частини другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року №207, а також на вимоги Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363 (зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за №128/2568) та відповідно до яких при здійсненні перевезення вантажу автомобільним транспортом необхідним є оформлення товарно-транспортної накладної, суд зауважує, що у відповідності до правової позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 11 вересня 2018 року по справі №804/4787/16 (провадження №К/9901/3335/17), відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Втім, у своїх доводах позивач наполягав на тому, що з метою отримання відповідних ТТН, про відсутність яких за господарськими операціями ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «Комерційне підприємство «Баріста», ТОВ «Комерційне підприємство «Лямінор», ТОВ «ВКФ Опторгком», ТОВ «Сітікарт», ТОВ «Брандо», ТОВ «Рибгнідинторг» та ТОВ «Продукт групп» було зазначено в акті від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, він звертався до останніх із інформаційними запитати щодо надання копій відповідних ТТН, але не отримав відповіді.

При цьому, позивач, задля повного та всебічного проведення податкової перевірки, яка здійснювалась ГУ ДПС у м. Києві у його відношенні, просив відповідача скористатися наданими повноваженнями та направити податкові запити до вказаних контрагентів із вимогою надати копії необхідних ТТН, що підтверджується зокрема письмовими поясненнями ФОП ОСОБА_1 від 25 жовтня 2019 року за вих. №11, направлених відповідачу у відповідь на запит від 22 жовтня 2019 року №7871/ФОП/26-15-42-04-27.

Однак, матеріали справи не містять доказів чи пояснень відповідача, що останній вчиняв будь-які дії, пов`язані з отриманням документів, необхідність наявності яких була пов`язана з предметом спірної податкової перевірки позивача.

Також, суд приймає до уваги зауваження позивача, що інформація, пов`язана з перевезенням товару, про відсутність якої значилось в акті від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, а саме та зокрема щодо відомостей про вантаж, перевізника товару, пунктів навантаження і розвантаження, містилась, в тому числі у відповідних заявках, договорах з контрагентами та видаткових накладних, що власне підтверджується поданими у якості додатків до позовної заяви копіями цих документів.

Попри це, матеріали справи також не містять обґрунтованих пояснень відповідача, чому останнім не було використано інформацію, яка містилася у зазначених документах з метою ідентифікації усіх складових спірних господарських операцій позивача із відповідними контрагентами.

Зокрема, у пункті 17 постанови від 05 лютого 2019 року по справі №816/652/15-а (провадження №К/9901/5744/18) Верховний Суд вказав, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Щодо інших порушень, виявлених посадовими особами відповідача в ході проведення податкової перевірки ФОП ОСОБА_1 , суд зауважує, що на доводи позивача про безпідставність висновків інспекторів ГУ ДПС у м. Києві у цій частині, відповідач не наводить жодних заперечень та обґрунтувань, що прямо суперечить вимогам статті 9, а також частині другій статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вже зазначалося, оскаржувані позивачем рішення відповідача винесено на підставі висновків акту від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30- у зв`язку з виявленими податковою перевіркою ФОП ОСОБА_1 порушеннями вимог податкового законодавства України у перевіряємий період, а саме висновки податкового органу обумовлювались нереальністю господарських операцій позивача за відповідними договорами, укладеними з його контрагентами.

Попри вже раніше наведені та встановлені обставини, при вирішенні спору суд також виходить з наступного.

Згідно висновків Вищого адміністративного суду України, викладених в ухвалі від 26 квітня 2016 року №К/800/49498/14 у справі №810/5891/13, господарські операції для визначення податкового кредиту та валових витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Виникнення у покупця права на формування податкових вигод виникають за наявності сукупності обставин та підстав, однією з яких є наявність ділової мети.

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

У постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року по справі №21-1359а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України аналізуючи відповідні норми Цивільного кодексу України, Податкового кодексу України, а також Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" серед іншого зазначила, що первинний документ згідно з наведеним визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання зобов`язаний, заперечуючи проти доводів суб`єкта владних повноважень, в свою чергу навести переконливі докази в обґрунтування реальності вчиненої господарської операції.

В листі від 21 листопада 2016 року №20011/5/99-99-10-01-16 ДФС України зазначає, що висновок про реальність господарської операції для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2018 року по справі №804/939/16 та від 26 лютого 2019 року по справі №826/9534/1 вказує на лише інформативний характер податкової інформації, наявної в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів по ланцюгах постачання, яка не є належним доказом в розумінні процесуального закону, а також щодо індивідуального характеру відповідальності, за якої порушення вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності певним постачальником товару у ланцюгу постачання товару не може бути підставою для висновку про порушення покупцем такого товару вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, а тому такий платник податку не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

На думку колегії суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України, у відповідності до постанови від 27 березня 2012 року №21-737во10, предметом доказування у таких справах становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній в постанові від 27 березня 2018 року №816/809/17 (№К/9901/1349/17), норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Згідно правової позиції колегії суддів Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 28 липня 2015 року №803/2406/14, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справах "Булвес" АД проти Болгарії" (рішення від 22 січня 2009 року за заявою №3991/03), "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії" (рішення від 18 березня 2010 року за заявою №6689/03), "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (рішення від 23 липня 2002 року за заявою №36985/97), "Полторацький проти України" (рішення від 29 квітня 2003 року за заявою №38812/97) вказав на правило "індивідуальної юридичної відповідальності", за яким платник податків не повинен нести відповідальність за порушення допущені його контрагентами, зокрема щодо неможливості покладення на платника податків відповідальності за невиконання її постачальником обов`язків щодо декларування ПДВ за умови відсутності доказів наявності шахрайської схеми щодо ПДВ, про яку компанія заявник була обізнана чи могла бути обізнана.

Тобто, вирішення податкових спорів із урахуванням принципу індивідуальної відповідальності платника податків цілковито узгоджується із наведеною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, наведені у статті 44 Податкового кодексу України.

Згідно пункту 44.1 вказаної статті, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

За частиною першою та другою статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Згідно постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №К/9901/2030/17, №821/589/17 фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків, а первинний документ, відповідно, це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, за наведеного, до обов`язків платників податків відноситься ведення обліку тих показників податкової звітності, що пов`язані з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі документів, ведення яких передбачено законодавством.

Водночас, забороняється формування таких показників на підставі даних, не підтверджених відповідними документами.

Первинні документи, які підтверджують дані податкового обліку платника податків, повинні бути достовірними, тобто відображати дійсний зміст господарських операцій, які впливають на визначення об`єкта оподаткування.

В свою чергу, фактичне здійснення господарської операції повинно викликати зміни в структурі активів, зобов`язань та власному капіталі підприємства, а отже може слугувати її підтвердженням.

У постанові від 30 серпня 2019 року Київ №К/9901/7254/18, №804/17176/14 Верховний Суд зазначає, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте у разі надання контролюючим органом доказів, які і свідчать, що платником податків не було відображено у податковому обліку та задекларовано отриманий прибуток, або документи, на підставі яких платник податків задекларував свої податкові зобов`язання, у тому числі сформував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2019 року №К/9901/28979/18, №813/1066/16 серед іншого вказав, що під час дослідження обсягу податкових прав і обов`язків платника за господарською операцією суд не повинен обмежуватися перевіркою формальної відповідності поданих платником податків документів вимогам податкового законодавства, а повинен оцінити всі докази в сукупності та взаємозв`язку для встановлення дійсного економічного змісту господарської операції.

За змістом мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 30 січня 2018 року №К/9901/3191/18, 826/2747/13-а для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

В ході розгляду даної адміністративної справи відповідач не навів жодних обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями позивача, невідповідність господарських операцій за основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 , збитковості здійснених ним операцій, або інших обставин, які б в сукупності могли свідчити про фіктивність їх вчинення, відсутність факту виконання послуг, а також того, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди чи заволодіння майном держави, а тому суд погоджується із запереченнями позивача, що ним було правомірно відображено господарські операції, здійснені із раніше переліченими контрагентами у відповідних податкових деклараціях.

В тому числі, суд вважає на необхідне зауважити, що відповідачем також не спростовуються заперечення позивача щодо порушення в частині не реєстрації відповідних податкових накладних в охоплений податковою перевіркою період, адже на переконання позивача спірні господарські операції на відповідні суми, про які було зазначено в акті перевірки, ним у звітному періоді не здійснювались, а отже висновки акту не відповідали фактичним обставинам справи.

В той же час, відповідач не навів доказів на користь свого висновку про формальне документування позивачем господарських операцій з відповідними контрагентами, оскільки не спростував безготівкового руху коштів за банківськими виписками та довідками по рахунками позивача, які згідно пункту 1.13 акту перевірки були використані відповідачем у ході проведення останньої.

Оскільки фактичний рух активів, а саме реальне понесення витрат позивачем у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності відповідачем не спростовано, суд зауважує, що порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання, а в даному випадку контрагентами позивача вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності - не може бути підставами для висновку про порушення позивачем, як покупцем цих товарів (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, а тому такий платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагентів, адже судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність позивача щодо правосуб`єктності його контрагентів та злагодженості дій між ними.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній зокрема у постановах від 04 червня 2020 року №340/422/19 та від 27 лютого 2020 року №813/7081/14.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції суду касаційної інстанції, податкова інформація, яку було використано відповідачем в ході податкової перевірки позивача та яка зокрема стала підставою для висновків про виявлені даною перевіркою порушення вимог податкового законодавства саме позивачем, не є імперативною ознакою протиправності діяльності суб`єкта господарювання та не може розцінюватися як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних такою особою.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, при розгляді даної адміністративної справи відповідач не виконав покладений на нього обов`язок та не довів належними і допустимими доказами правомірності прийнятих ним та оскаржуваних позивачем рішень, а відтак наявні підстави для визнання заявлених позовних вимог такими, що підлягають частковому задоволенню.

А саме, щодо заявлених вимог позивача про визнання протиправними дій ГУ ДПС у м. Києві під час складання акту від 05 листопада 2019 року №444/26-15-42-04-30-, в частині висновків щодо порушення ФОП ОСОБА_1 податкового законодавства, суд зазначає, що сам по собі акт податкової перевірки та дії посадових осіб контролюючого органу зі складання цього акта не створюють правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав платника податків, крім виникнення права на подання зауважень до акта.

Акт перевірки не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання, й не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Обов`язкові рішення суб`єкта владних повноважень мають відповідати вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які не можуть поширюватися на акт перевірки.

Акт перевірки - це документ, в якому зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що її проводили, тому до акта можуть пред`являтися лише ті вимоги, що стосуються, доказів. Оцінка акта перевірки, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частинні визнання протиправними дій відповідача по складанню акту за результатами податкової перевірки позивача, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 червня 2020 року по справі №140/388/19 (провадження №К/9901/21117/19).

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 06 грудня 2019 року № (форма «ПС»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Р»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Р»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Н»), від 06 грудня 2019 року № (форма «Р»), винесені ГУ ДПС у м. Києві.

3. Визнати протиправними та скасувати: вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 грудня 2019 року №Ф-127, рішення від 06 грудня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 26219,41 грн., винесені ГУ ДПС у м. Києві.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ФОП ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , р/р: НОМЕР_2 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 320649) за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві (код: 43141267, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19) судові витрати в сумі 4660,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко