Справа № 540/2738/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2738/19

Головуючий І інстанції Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020р. (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення - 14.02.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску,-

В С Т А Н О В И В:
17.12.2019р. ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 27.02.2019р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску;

- зобов`язати відповідача повернути на її рахунок безпідставно стягнуті з неї грошові кошти на виконання оскаржуваного рішення від 27.02.2019р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення прийняте контролюючим органом з порушенням норм діючого законодавства та є незаконним, оскільки з травня 2011р. позивач проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка була платником єдиного внеску, як роботодавець, та з того часу підприємницьку діяльність не здійснювала і відповідно, дохід від такої діяльності не отримувала.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення від 27.02.2019р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску. Зобов`язано ГУ ДПС у Херсонській області Автономній Республіці Крим та м.Севастополі вирішити питання щодо повернення позивачу безпідставно стягнутих грошових коштів на виконання рішення від 27.02.2019р. №. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн., шляхом безспірного списання.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 17.04.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

27.04.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

13.07.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник позивача заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 зареєстрована 02.07.2007р. як фізична особа-підприємець, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 , та з 01.01.2012р. - перебувала на спрощеній системі оподаткування (група - 1, ставка єдиного податку - 10%), про що 24.01.2012р. видане свідоцтво платника єдиного податку серії А №062652.

Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 проведена 06.08.2014р. (внесено запис в ЄДР №3000688), що підтверджується відповідним повідомленням від 06.08.2014р. №07.5-18/324.

Однак, починаючи з 17.05.2011р. позивачка проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, про що свідчить довідка від 02.12.2019р. №42/22-278 та засвідченні належним чином копії контрактів від 17.05.2011р., від 17.05.2014р. та від 17.05.2019р.

27.02.2019р. ГУ ДФС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі прийнято рішення №, відповідно до якого, позивачу нараховані штраф у розмірі - 914,27 грн. за період з 21.01.2012р. по 30.12.2016р. та пеня - 10411,38 грн. (0,1% суми недоїмки), т.б. загальна сума боргу склала - 11325,65 грн.

28.08.2019р. на адресу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшла постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи «боржника» (т.б. позивачки), винесена головним державним виконавцем Великолепетиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Херсонській області 13.08.2019р. в рамках виконавчого провадження №59639841.

Відповідно до довідки про доходи військової частини НОМЕР_1 НГУ від 22.11.2019р. №11, за період з вересня 2019р. по листопад 2019р. з позивача, як боржника, утримано грошові кошти на підставі виконавчого листа у загальній сумі 7801,02 грн.

20.09.2019р. позивач подала скаргу на рішення від 27.02.2019р. №.

Проте, 24.10.2019р. Державною податковою службою України прийнято рішення №6835/6-99-00-08-06-01 про залишення скарги без розгляду, яке отримано позивачем 30.10.2019р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням про застосування штрафних санкцій, позивач звернулася до окружного суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За визначенням, наведеним у пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, «самозайнята» особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. «Незалежна професійна діяльність» - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих, аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

У свою чергу, пп.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Як передбачено ст.2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, «єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У п.п.3 та 10 ч.1 вказаної статті, розкриті поняття «застрахованої особи» - як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, та «страхувальників» - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами, у т.ч. філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

До платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, у т.ч. тих, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI).

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017р.), єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у п.1 (крім абз.7), ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у п.п.4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI фактично не врегульовано.

Системний аналіз наведеного правового регулювання свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких, відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПКУ, відноситься фізична особа-підприємець), задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску, законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.

Тобто, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому ж випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Натомість, інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо такою особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

До того ж, аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19 та, зокрема, підтримана у постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 05.03.2020р. у справі №824/509/19-а, від 27.03.2020р. у справі №140/2214/19, від 27.03.2020р. у справі №140/2214/19.

Як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, відповідно до контрактів про проходження громадянами України військової служби від 17.05.2011р., від 17.05.2014р. та від 17.05.2019р., а також довідок військової частини НОМЕР_1 НГУ від 02.12.2019р. №42/22-278 та від 22.11.2019р. №11, позивач - ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 НГУ з 17.05.2011р. по теперішній час (основна форма працевлаштування). Дані обставини не заперечувались відповідачем як в суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції та жодним чином не спростовувалися.

У свою чергу, доказів отримання позивачем за спірний період доходів від провадження господарської діяльності судами обох інстанцій не встановлено.

Більше того, ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі в апеляційній скарзі, а так само у письмових заявах по суті справи під час її розгляду судом 1-ї інстанції, про наявність таких доходів не зазначало, у зв`язку із чим, обставини відсутності у позивача доходу від власної господарської діяльності окремо від доходів, отриманих за період проходження військової служби за контрактом, не підлягають доказуванню.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 03.12.2020р. у справі №140/2122/19.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, у т.ч. юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Окрім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерело права.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що оскаржуване рішення від 27.02.2019р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску, не відповідає критеріям, визначеним ст.2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають обґрунтовані підстави вважати таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Окрім того, як видно зі змісту позовної заяви, позивач, окрім іншого, просила суд зобов`язати ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі повернути на її рахунок безпідставно стягнуті з неї грошові кошти на виконання оскаржуваного рішення.

Так, як встановлено судом 2-ї інстанції та підтверджується матеріалами справи, за період з вересня 2019р. по листопад 2019р. з позивача, як боржника, в рамках виконавчого провадження №59639841 було утримано кошти на підставі виконавчого листа у загальній сумі 7801,02 грн.

Надаючи оцінку судовому рішенню 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.26 Закону №2464-VI, суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120% річних облікової ставки Національного банку України.

Частиною 13 ст.9 Закону №2464-VI передбачено, що суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону №2464-VI, із страховими коштами, акумульованими на рахунках податкових органів, здійснюються такі операції: повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум; повернення безпідставно стягнених сум єдиного внеску (абз.2 ч.3 ст.26 цього Закону).

У свою чергу, наказом МФ України від 16.01.2016р. №6, затверджено Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів.

Цей Порядок розроблено відповідно до ст.ст.9,11 Закону №2464-VI та він визначає процедуру зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску.

Відповідно до п.п.5,6 Порядку №6, повернення коштів здійснюється у випадках: 1) надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719; 2) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на невідповідний рахунок 3719; 3) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на рахунок з обліку доходів бюджету; 4) помилкової сплати податкових зобов`язань з податків, зборів, штрафних санкцій та пені, передбачених ПК України, на рахунок 3719. Повернення коштів здійснюється на підставі заяви платника про таке повернення.

Згідно з п.п.7,10 Порядку №6, у разі надходження заяви про повернення коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, у строк не більше ніж десять робочих днів з дати реєстрації заяви проводить перевірку наданої платником інформації.

У разі відмови в задоволенні заяви про повернення коштів з рахунку 3719 платнику єдиного внеску підрозділом органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, надається повідомлення за підписом посадової особи із зазначенням причин відмови.

У разі задоволення заяви про повернення коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, передає заяву з відміткою про підтвердження повернення коштів до підрозділу органу доходів і зборів, відповідального за ведення обліку платежів та складання звітності.

Повернення платникам коштів здійснюється підрозділом органу доходів і зборів, відповідальним за ведення фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку, нижчого рівня за рахунок поточних надходжень на рахунок 3719, на який сплачено кошти, що повертаються.

Таким чином, аналіз норм Закону №2464-VI та Порядку №6 свідчить, що у разі незгоди з рішенням чи дією податкового органу, платник може оскаржити такі дії чи рішення у судовому порядку. Якщо суд визнає рішення та/або дії податкового органу протиправними і установить, що ці рішення чи дії зумовили (призвели, потягли) помилкову або надмірну сплату сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій, ці кошти повертаються платнику в порядку і на умовах, встановлених у ст.43 ПК України та ст.9 Закону №2464-VI, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком №6.

Як свідчать матеріали справи, 26.11.2019р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, у якій просила відкликати з органу ДВС рішення від 27.02.2019р. № та, одночасно, повернути безпідставно стягнені з неї кошти на її банківський рахунок. Однак, станом на момент розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції, доказів прийняття рішення з цього питання відповідачем не надано.

Отже, враховуючи, що діючим законодавством, передбачена певна процедура (алгоритм) дій податкового органу щодо повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, суд апеляційної інстанції доходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині, у спосіб зобов`язання відповідача вирішити питання щодо повернення позивачу на її рахунок безпідставно стягнутих грошових коштів на виконання оскаржуваного рішення.

Вищевикладене у повному обсязі спростовує викладені скаржником в апеляційній скарзі твердження.

Слід також зазначити, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано представником відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020р. - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 31.03.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко