Справа № 640/12082/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Вищого господарського суду України та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України, третя особа: Верховний Суд про скасування наказу та поновлення на посаді судді, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Вищого господарського суду України, третя особа: Верховний Суд, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Вищого господарського суду України, яка виявилася у відмові скасувати наказ №376-к від 10.10.2016, поновити його на посаді судді Вищого господарського суду України та виплатити суддівську винагороду за час вимушеного прогулу;

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття наказ Вищого господарського суду України №376-к від 10.10.2016 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України;

- поновити його на посаді судді Вищого господарського суду України;

- зобов`язати Вищий господарський суд України нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду за період з 02.11.2016 по 30.06.2019 та допомогу на оздоровлення за 2017, 2018 і 2019 роки, всього у сумі 2 021 089,50 грн. (два мільйони двадцять одну тисячу вісімдесят дев`ять гривень 50 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 №1631-VIII, наказом Вищого господарського суду України від 10.10.2016 №376-к позивача звільнено з посади судді Вищого господарського суду України, однак рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.11.2018 у справі №9901/350/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року, визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України.

Не зважаючи на викладене, відповідачем відмовлено у поновленні його на посаді судді Вищого господарського суду України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Вищого господарського суду України, яка полягає у відмові скасувати наказ від 10.10.2016 року №376-к, поновити ОСОБА_1 на посаді судді Вищого господарського суду України та виплатити суддівську винагороду за час вимушеного прогулу.

Визнано протиправним та скасовано з моменту прийняття наказ Вищого господарського суду України від 10.10.2016 року №376-к про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді судді Вищого господарського суду України.

Стягнуто з Вищого господарського суду України за рахунок видатків Верховного Суду на користь ОСОБА_1 судову винагороду за час вимушеного прогулу з 02.11.2016 року по 03.09.2019 у сумі 812 058,00 грн. (вісімсот дванадцять тисяч п`ятдесят вісім грн. 00 коп.) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Вищого господарського суду України з 02.11.2016.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 33 930 грн. (тридцять три тисячі дев`ятсот тридцять грн. 00 коп.), з якої мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі. В іншій частині відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що законним та ефективним способом відновлення права позивача має бути повторний розгляд новоутвореним органом - Вищою радою правосуддя питання щодо наявності підстав для звільнення з прийняттям відповідного рішення.

На думку апелянта, передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасування наказу №376-к від 10.10.2016 відсутні, оскільки Вища рада правосуддя своїм рішенням від 03.09.2019 повторно підтвердила підстави для звільнення позивача з посади судді Вищого господарського суду України.

Враховуючи, що рішення Вищої ради юстиції від 24.12.2015 №1204/0/15-15, яке слугувало підставою для прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 з посади є чинним, та підтверджено рішеннями судів у справі №800/63/16, та рішенням Вищої ради правосуддя від 03.09.2019, відтак у Вищого господарського суду України відсутні повноваження для поновлення позивача на відповідній посаді.

Крім того, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити рішення суду першо інстанції в частині визначення суми стягнення, стягнувши з Вищого господарського суду України за рахунок видатків Верховного Суду на його користь судову винагороду за час вимушеного прогулу з 02.11.2016 по 03.09.2019 у сумі 1 925 995,50 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Зазначена апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 повинно бути застосовано до спірних правовідносин, зокрема у період з 04.12.2018 по 03.09.2019.

Також апелянт-позивач звертає увагу на те, що виплата суддівської винагороди здійснюється за календарний місяць, а не за фактично відпрацьовані суддею дні, тому розрахунок суддівської винагороди має здійснюватись шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість календарних, а не робочих днів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, третьою особою - Верховним Судом зазначено про те, що така скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки у Вищого господарського суду України не було повноважень та підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді судді, так як застосована підстава для звільнення судді з займаної посади є дійсною протягом усього часу існування спірних правовідносин.

Як зазначає третя особа, обставини, що слугували підставою для звільнення судді з посади не відпали, що підтверджується судовими рішеннями, зокрема у справах №800/63/16 та №9901/525/19, які набрали законної сили.

У даному випадку, подання Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року №1204/0/15-15 про звільнення з посади судді внесено Верховній раді України як єдиному органу, до повноважень якого належало внесення подань про звільнення суддів з посад до органу, який призначив або обрав суддю, відтак за умови чинності такого подання, та не встановлення його протиправності у судовому порядку, відсутні підстави для поновлення позивача на посаді судді, що узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у справах №2140/1780/18, №800/510/16 та №420/6392/19.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, третьою особою - Верховним Судом вказано про те, що згідно рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 1 січня відповідного календарного року, що підтверджується у зразковій справі за №200/9195/16-а, тому апеляційна скарга позивача є безпідставною.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Верховної Ради України від 08.07.2010 №2476-VI обрано ОСОБА_1 , раніше обраного безстроково, на посаду судді Вищого господарського суду України.

У подальшому, постановою Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 126 Конституції України звільнено позивача з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності.

Як наслідок, Наказом Вищого господарського суду України від 10.10.2016 №376-к, відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про відпустки», постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII «Про звільнення судді», пункту 18 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» звільнено ОСОБА_1 02.11.2016 з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку із порушенням вимог щодо несумісності.

Однак, рішенням Верховного Суду від 30.11.2018 у справі №9901/350/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України, третя особа - Вища рада правосуддя про визнання незаконною постанови задоволено.

Визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №9901/350/18 апеляційну скаргу Верховної Ради України залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2018 року залишено без змін.

05 червня 2019 року позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України із заявою про поновлення його на посаді та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Листом Вищого господарського суду України від 24.06.2019 №01-22/173/120/19 за підписом голови ліквідаційної комісії позивача повідомлено про не визначення чинним законодавством України механізму поновлення судді на посаді та про відсутність повноважень у голови суду для задоволення заяви позивача.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, а наказ №376-к від 10.10.2016 року №376-к таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 №1631-VIII, якою звільнено позивача з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності, скасовано в судовому порядку, з огляду на що, актом, яким не вичерпано своєї дії є постанова Верховної Ради України від 08.07.2010 року №2476-VI, якою обрано ОСОБА_1 на посаду судді Вищого господарського суду України, тому наявні підстави для поновлення позивача на посаді судді Вищого господарського суду України з 02.11.2016.

Враховуючи, що 03.09.2019 Вищою радою правосуддя ухвалено звільнити позивача з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 2 частини шостої статті 126 Конституції України, відтак період вимушеного прогулу складає з 02.11.2016 року (дата звільнення, вказана у наказі від 10.10.2016 ) по 03.09.2019, тому за вказаний період слід стягнути суму суддівської винагороди у розмірі 812 058, 00 грн. з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Однак, оскільки при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), тому позовні вимоги про стягнення на користь позивача допомоги на оздоровлення за 2017, 2018 і 2019 роки задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні відносини врегульовано положеннями Конституції України від 28.06.1996 року (із змінами і доповненнями), Законом України від 07.07.2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №2453-VI), Законом України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами і доповненнями) (надалі - Закон №1402-VIII).

У відповідності до частини першої статті 52 Закону №1402-VII суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

При цьому, особа, яка призначена на посаду судді зобов`язана виконувати обов`язки, закріплені у статті 56 Закону №1402-VII, зокрема додержуватись вимог присяги, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства, дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду.

У той же час, згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею вимог щодо несумісності.

Відповідно до ст. 111 Закону № 2453-VI суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою ст. 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Статтею 115 Закону № 2453-VI встановлено, що суддя звільняється з посади у разі порушення ним вимог щодо несумісності за поданням Вищої ради юстиції, що вноситься до органу, який обрав або призначив суддю, у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду юстиції».

У силу вимог частин першої та другої ст. 122 Закону № 2453-VI порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

У відповідності до частини першої ст. 216 Регламенту Верховна Рада звільняє з посад суддів Конституційного Суду України, призначених Верховною Радою України, та суддів, обраних безстроково, відповідно до частин п`ятої та шостої статті 126 Конституції України, статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на вказане, Верховна Рада України є органом, що має повноваження на звільнення з посади судді, обраного безстроково, відповідно до п. 4 частини п`ятої ст. 126 Конституції України, у разі порушення суддею вимог щодо несумісності.

З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2015 року рішенням Вищої ради юстиції №1204/0/15-15 визнано порушення суддею Вищого господарського суду України ОСОБА_1 вимог щодо несумісності та вирішено внести подання до Верховної Ради України про звільнення його з посади судді Вищого господарського суду України з підстав порушення вимог щодо несумісності.

19 січня 2016 року Вищою радою юстиції внесено подання до Верховної Ради України № 6/о/12-16 «Про звільнення суддів з посади», у якому пропонується звільнити ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України з підстав порушення вимог щодо несумісності.

У подальшому, постановою Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 126 Конституції України звільнено позивача з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності.

Як наслідок, головою Вищого господарського суду України на виконання постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII видано оскаржуваний позивачем наказ від 10.10.2016 №376-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

За правилами частини четвертої статті 120 Закону № 2453-VI суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Частиною третьою статті 122 Закону № 2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону № 2453-VI голова вищого спеціалізованого суду: видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ.

Таким чином, видача головою суду відповідного наказу на підставі акта Верховної Ради України про звільнення судді з посади є не правом голови суду, а є його обов`язком.

Тобто, оскаржуваний наказ голови суду був виданий на виконання акта Верховної Ради України про звільнення судді з посади та спрямований на виконання такого акта і констатує лише припинення трудових відносин між судом та суддею.

Слід зазначити, що голова суду на зміст такого наказу не може жодним чином впливати, а судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючі свої посадові обов`язки, та у таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається лише обов`язок оформити ці відносини.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 420/6392/18.

Відтак, на час видання оскаржуваного наказу Голова Вищого господарського суду України діяв правомірно, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.

У свою чергу, ст. 34 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» до повноважень голови вищого спеціалізованого суду не відносить надання правової оцінки щодо протиправності або правомірності акту про звільнення судді з посади при прийнятті наказу згідно п. 4 частини першої даної статті.

Разом з тим, як вірно відзначено судом першої інстанції, рішенням Верховного Суду від 30.11.2018 року у справі №9901/350/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019, визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що при розгляді питання про звільнення позивача з посади судді та прийнятті оскаржуваної постанови Верховна рада України діяла з порушенням вимог ст. 216-1 Регламенту, необґрунтовано, та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішень.

З огляду на вказане, Велика Палата Верховного суду у справі №9901/350/18 дійшла до висновку, що допущені Верховною радою України порушення розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді на пленарному засіданні п`ятої сесії ВРУ восьмого скликання 29 вересня 2016 року свідчать про вчинення відповідачем протиправних дій з розгляду такого питання, а тому висновок суду першої інстанції про визнання протиправною та скасування постанови від 29.09.2016 № 1631-VIII є правильним.

Втім, колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаній справі питання поновлення позивача на посаді судді Вищого господарського суду України не досліджувалося.

Також судами у справі №9901/350/18 не надавалося правової оцінки обставинам, які були підставою для висновку про порушення позивачем вимог щодо несумісності.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що після скасування постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 №1631-VIII подання Вищої ради юстиції від 19 січня 2016 року № 6/о/12-16 залишилось чинним та нереалізованим.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (надалі - Закон №1798-VIII) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України та статті 3 Закону №1798-VIII внесення подання про призначення судді на посаду та ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить виключно до повноважень Вищої ради правосуддя.

Отже, починаючи з 30 вересня 2016 року, питання призначення на посаду та/або звільнення суддів з посад не відноситься до повноважень Верховної Ради України (відповідача у даній справі).

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2019 року Верховна Рада України листом №04-29/12-1218 (128849) надіслала Вищій раді правосуддя подання Вищої ради юстиції від 19 січня 2016 року № 6/о/12-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України з доданими до нього матеріалами.

19 липня 2019 року членом Вищої ради правосуддя Артеменком І. А. складено висновок за результатами розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 .

Підставою прийняття вказаного висновку є те, що рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року №1204/0/15-15 «Про внесення подання про звільнення з посади судді у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності» є чинним, а рішення Верховної Ради України на його підставі не прийнято.

У подальшому, 03 вересня 2019 року рішенням Вищої ради правосуддя №2321/0/15-19 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 2 частини шостої статті 126 Конституції України.

Слід зазначити, що вказане рішення було предметом судового розгляду.

Так, рішенням Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №9901/525/19, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2021 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя №2321/0/15-19 від 03 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України.

Приймаючи вказане рішення, суди зазначили про те, що фактичні обставини, які слугували підставою для прийняття такого рішення викладено в рішенні Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року № 1204/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 за порушення вимог щодо несумісності.

У свою чергу, це рішення Вищої ради юстиції було предметом судового розгляду і остаточне рішення з цього приводу ухвалив Вищий адміністративний суд України, який постановою від 18 жовтня 2017 року у справі №800/63/16 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції (правонаступник - Вища рада правосуддя), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міністерства юстиції України, про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року №1204/0/15-15 «Про внесення подання про звільнення з посади судді у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності».

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Попкова П.О. - про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2017 року (справа № 800/63/16).

З огляду на вказане, суди прийшли до висновку, що рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року № 1204/0/15-15 є чинним, у ньому встановлено факт порушення ОСОБА_1 вимог щодо несумісності та визначено вид відповідальності.

При цьому, скасування постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1631-VIII зумовило те, що станом на дату набрання чинності Закону № 1401-VIII згідно рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року № 1204/0/15-15 жодної постанови Верховною Радою України фактично не було прийнято.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду у справі №9901/525/19 вказала, що у Вищої ради правосуддя були передбачені законом підстави для розгляду питання про звільнення позивача з посади судді та прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, Вища рада правосуддя своїм рішенням від 03 вересня 2019 року підтвердила законність звільнення позивача з посади судді у відповідності до пункту пункту 4 частини п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності.

У даному випадку, заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача у цій справі і був повторний розгляд новоутвореним органом - Вищою радою правосуддя, питання щодо наявності підстав для звільнення позивача з займаної посади, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі №800/510/16.

Відтак, скасування у судовому порядку постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 року №1631-VIII, яким позивача вперше було звільнено з посади судді, жодним чином не вплинуло на реалізацію подання Вищої ради юстиції від 19 січня 2016 року №6/о/12-16.

Враховуючи вищевикладене, оскільки вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення позивача з посади судді у відповідності до пункту пункту 4 частини п`ятої статті 126 Конституції України згідно рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року №1204/0/15-15 фактично було реалізовано на підставі рішення Вищої ради правосуддя №2321/0/15-19 від 03 вересня 2019 року, яке було визнано правомірним у судовому порядку, тому колегія суддів не вбачає підстав для поновлення позивача на посаді судді Вищого господарського суду України.

Вказане свідчить про відсутність у відповідача в цій справі повноважень та підстав щодо поновлення позивача на посаді судді за умови чинності подання Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року і рішення Вищої ради правосуддя №2321/0/15-19 від 03 вересня 2019 року та не встановлення їх протиправності в судовому порядку.

Такі висновки Верховного Суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 травня 2018 року в справі № 800/341/17 (9901/944/12) та постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 2а-12876/09/2670 (К/9901/5834/19, та у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №2140/1780/18.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Вищого господарського суду України - задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України, третя особа: Верховний Суд про скасування наказу та поновлення на посаді судді - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук