Справа № 804/5011/16
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2021 року Справа № 804/5011/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіТурлакової Н.В.
за участі секретаря судового засіданняЛукомського А.О.
позивач представника відповідача представник третьої особи не з`явився Булах Є.Ю. не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в якій просить:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року № 370-16;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сирії та у 2007 році прибув на навчання в Україну. З 2007 по 2008 навчався в Запорізькому державному медичному університеті на підготовчому відділенні іноземних громадян, 01.09.2008 був зарахований на перший курс факультету суспільних наук і міжнародних відносин Дніпропетровського національного університету ім. О.Гончара, та з 01.09.2012 по 28.02.2014 навчався на магістратурі Дніпропетровського національного університету ім. О.Гончара за спеціальністю - міжнародні відносини. В квітні 2016 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на його батьківщині йде війна та в нього є побоювання стати жертвою переслідувань та є загроза життю, безпеці чи свободі. Оскаржуваним рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року № 370-16, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що міграційна служба під час прийняття оскаржуваного рішення поверхово та неповно з`ясувала всі обставини справи позивача, не врахувала ситуацію, що склалася в країні походження позивача, яка існувала на час прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з чим, позивач вважає, що вказане рішення прийнято у супереч Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є протиправним та підлягає скасуванню.
В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача від 23.08.2016р. в яких зазначено, що аналіз інтернет джерел підтверджує правдоподібність фактів, викладених позивачем щодо ситуації збройного конфлікту в країні його походження. Позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, державними органами не переслідувався, отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявнику в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня. Військові події в Сирії є лише загальною причиною для звернення із заявою про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту та спробою легалізувати своє положення в Україні. Відповідач вважає, що позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту. Позивач не назвав жодної переконливої причини, згідно якої йому повинен був наданий статус біженця та не надав жодних підтверджень своїм твердженням, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення є правомірним, у задоволенні позову слід відмовити.
Постановою Верховного суду від 01.10.2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 804/5011/16 скасовано та направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2020р., вказана адміністративна справа передана на розгляд судді Турлаковій Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року вказану справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та зазначив, що позивач не підпадає під перелік підстав, викладених в Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.
Заслухавши представника відповідача, дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що у 2007 році ОСОБА_1 прибув на навчання в Україну. З 29.10.2007 року по 20.06.2008 року ОСОБА_1 навчався в Запорізькому державному медичному університеті на підготовчому відділенні іноземних громадян. Після закінчення отримав свідоцтво про закінчення підготовчого відділення 12СП АХ № 028900.
01.09.2008 року ОСОБА_1 був зарахований на перший курс факультету суспільних наук і міжнародних відносин Дніпропетровського національного університету ім. О.Гончара, за направленням підготовки - «міжнародні відносини», на денну форму навчання. 31.05.2012 року ОСОБА_1 отримав диплом бакалавра серії НОМЕР_1 , за направленням підготовки "міжнародні відносини".
З 01.09.2012 р. по 28.02.2014р. навчався на магістратурі Дніпропетровського національного університету ім.О.Гончара за спеціальністю "міжнародні відносини", по закінченню якої отримав диплом магістра серії НОМЕР_2 , за кваліфікацією політолог-міжнародник, перекладач.
З 15.01.2015 - 23.03.2016рр. ОСОБА_1 працював кухарем в кафе «Рандеву».
Після закінчення магістратури ОСОБА_1 не виїхав з України, у зв`язку із тим, що в країні походження позивача у 2011 році розпочалася війна.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були дослідженні судом під час розгляду справи, а саме: Довідка ДНУ ім.Олеся Гончара №88-495-37 від 26.03.2014р., Анкета позивача справа №2016DP0004 від 01.04.2016р., лист Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області №2301/03-4725 від 07.04.2016р., лист УСБУ у Дніпропетровській області №55/2-2884 від 31.05.2016р.
В квітні 2016 році ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка 01 квітня 2016 року була прийнята до розгляду та видано Довідку про звернення за захистом в Україні № 003189, термін дії до 01.05.2016р., копія якої наявна в матеріалах справи.
13 квітня 2016р та 19 травня 2016р. уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 , яка відображена у протоколі співбесіди від 13.04.2016р. та протоколі додаткової співбесіди від 19.05.2016р., копії яких наявні в матеріалах справи.
Під час співбесіди в ГУ ДМС в України в Дніпропетровській області, що відображено у Протоколі співбесіди від 13.04.2016р. позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження у зв`язку з тим, що його заберуть до армії та йому прийдеться вбивати людей. Під час співбесіди позивач повідомив про себе такі дані щодо служби в армії: «З 2003 по 2005 p.p. я служив у званні сержанта в державній армії по призову. Це в Сирії обов`язково. Коли мене призвали до армії була війна з Іраком, але я не приймав участі у бойових діях» ...Якщо я повернусь, то так як в країні війна, мене одразу заберуть до армії президента. Я не хочу вбивати людей... Я боюсь, що мене заберуть до армії та бачити жертви. Я не хочу вбивати людей, для мене це неприйнятно».
Під час додаткової співбесіди, що відображено у Протоколі додаткової співбесіди від 19.05.2016р., позивач зазначив, що: «Наскільки мені відомо, моя сім 'я живе в тому ж домі, що був підірваний, вони його привели до ладу в ньому можна жити...». Зі слів заявника, його будинок: «підірвали державними ракетами під час обстрілу, 1,5 роки назад. Знаю про це з новин в інтернеті». На питання коли і куди виїхала його сім`я з Сирії повідомляє: «Ні, вони не виїжджали з Сирії. Із розповідей друзів я знаю, що вони тікали жити в гори, коли ситуація ставала неспокійною, а потім вертались. Це було не раз».
Висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 17.06.2016 року встановлено за доцільне відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У вказаному Висновку від 17.06.2016р. зазначено, що у зв`язку з тим, що умови передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні» пунктом 1 частини 1 статті 1, а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у заявника відсутні, а відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, заявник не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Рішенням Державної міграційної служби України № 370-16 від 15.07.2016р., відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі вивчення документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУДМС в Дніпропетровській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону відсутні, вирішено: відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 .

Правомірність та обґрунтованість рішення 15.07.2016 року № 370-16 є предметом спору, який передано на вирішення суду.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частинами 1, 5 статті 5 Закону передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до абз.5 частини 1 статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 статті 7 вказаного Закону передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Абзацом 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 7 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до частини 11 статті 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, за етнічним походженням араб, мусульманин-суніт за релігійними переконаннями, місце народження та останнє місце проживання до виїзду з країни- Сирія, провинція Ідліб, смт.Аль-Джанудія.

Через побоювання бути призваним до армії в умовах внутрішнього збройного конфлікту і складної політичної ситуації, що склалася в його країні, стати жертвою переслідувань після повернення до Сирійської Арабської Республіки, позивач звернувся за захистом шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 (далі - Правила №649).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

З огляду на викладене, підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної загрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Проте залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою котра звертається за встановленням статусу біженця , може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому суд зазначає, що оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватись компетентним органом з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись як від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із Резолюцій Ради Безпеки ООН, документів Міністерства закордонних справи України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних державних та неурядових організацій, публікацій в засобах масової інформації і т.і. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило слід використовувати більше ніж одне джерело інформації про країну походження.

За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]), враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

Починаючи з травня 2012 ситуація в Сирії продовжувала погіршуватись, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера`а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі ОСОБА_4 , інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від жовтня 2014 року, на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угрупування "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає у збройні сутички з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони", ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в угрупування "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" 23.09.2014 року привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщенню людей і руйнування інфраструктури країни.(ч.2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від жовтня 2014 року).

Відповідно до ч.4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, за наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров`я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім`ї.

Відповідно до ч.34 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Згідно ч. 7 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, за наявними даними, кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих - серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров`я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім`ї, вимушених переміщень та поневірянь.

У розділі І Рекомендацій УВКБ ООН від лютого 2017 року зазначається (мовою оригіналу): «Конкретная информация по вопросу отношения к лицам, возвращающимся в Сирию, встречается редко. Источники сообщают, что в отношении таких лиц проводится расследование в пункте въезда (на границе, в аэропорту) с целью установления, не объявлены ли они в розыск по причинам, связанным с угрозой национальной безопасности (в том числе, на предмет причастности к преступлениям, реальной или предполагаемой антиправительственной деятельности, политических взглядов, контактов с политической оппозицией за рубежом, призыва на военную службу и т. д.).

Другие категории граждан, для которых требуется разрешение на выезд: мужчины призывного возраста от 18 до 42 лет должны иметь разрешение от военкомата для того, чтобы выехать из Сирии на законных основаниях. По информации, имеющейся в УВКБ ООН, на практике это также распространяется на тех, у кого есть действительное разрешение об освобождение от службы в армии (например, на основании медицинского заключения) или кому предоставлена отсрочка на несение воинской службы (например, студенты вузов). По истечении отсрочки они должны вернутся для прохождения срочной военной службы. По имеющейся информации, в случае если они не возвращаются в указанный срок, они расцениваются как лица, уклоняющиеся от воинской обязанности».

Судом встановлено, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Тлумачення поняття загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.

Так, ЄСПЛ у справі «Sufi and Elmi v.The United Kingdom» (заяви 8319/07 і 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі "Л. М. та інші проти Росії" від 15.10.2015 (http://www.refworld.org.ru/type,CASELAW,,,56682a434,0.html) та "С.К. проти Росії" №52722/15 від 14.02.2017 (http://www.refworld.org.ru/docid/58c910b84.html) зазначено, що повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції.

Згідно доповідей Генерального секретаря від 16 вересня 2016 року, 18 жовтня 2016 року, 15 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН, на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля.

Також, згідно Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії за лютий 2017 року, вбачається, що у відповідності з "Рекомендаціями з питання міжнародного захисту" УВКБ ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців вважає, що "більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення "біженець", наведеного в статті 1А (2) Конвенції 1951 року, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції ". УВКБ ООН вважає, що тільки у виняткових випадках шукачі притулку з Сирії можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов`язаних зобов`язаннями щодо дотримання кваліфікаційної Директиви, - додаткового захисту.

Крім того, у пунктах 65, 72 Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 1 лютого 2018 року, вказується, що цивільні особи, як і раніше, піддаються довільним затриманням, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд.

Із самого початку сирійського конфлікту однією з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються, в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) від 16 листопада 2017 року вказано, що в результаті бойових дій, які ведуться в цих районах і на всій території Сирії, як і раніше, завдається шкода цивільним особам та об`єктам цивільної інфраструктури, таким як школи і лікарні. Протягом усього звітного періоду бойові дії тривали в мухафазах Дамаск, Риф-Дамаск, Хама, Дераа, Ель- Кунейтра, Алеппо, Ідліб, Хомс, Латакія, Ракка і Дейр-ез-Зор.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадала припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр-ез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф - Дімашк , Дар`я і Ель-Кунейтра .

Твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказування у цій справі не потребують.

Конфлікт в Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого статтею 3, 2 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Разом з цим, згідно актуальної інформації станом на час вирішення спору по суті, Сирія зазнає авіа ударів, гинуть люди (https://www.ukrinform.ua/tag-siria).

Також, судом досліджена загальновідома актуальна інформація провінції Ідліб, в якій народився та проживав позивач, а саме: «27 лютого 2020 року російськими військами було завдано авіаудару по турецьких військах у Сирії. Загинуло 33 турецькі військовослужбовці та 39 були поранені.[1] "Ударів завдавали навіть по військових машинах швидкої допомоги"… У відповідь Туреччина відкрила вогонь по сирійських позиціях. До міста Ідліб, де стався інцидент, направилася турецька армійська колона з 22 одиниць бронетехніки та транспортних засобів» (https://uk.wikipedia.org/wiki/Ідліб).

При цьому, суд звертає увагу, що міграційна служба у своєму Висновку від 17.06.2016р. по справі ОСОБА_1 №2016 DP0004, відзначає, що: «Аналіз ІКП підтверджує твердження заявника щодо повітряних атак провінції Ідліб і саме те, що, місця, які підлягають атаці розміщені ближче до адміністративного центру Ідлібу, території що межують з Алеппо…. Отже, твердження заявника щодо бойових дій можна вважати правдоподібними, стосовно загальної ситуації в провінції Ідліб…. З огляду на вищезазначене, на підставі аналізу інтернет джерела, твердження заявника, щодо обстрілу будинків в смт.Аль-Джанудія провінції можна вважати правдоподібними».

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були дослідженні судом під час розгляду справи, а саме: Довідка ДНУ ім.Олеся Гончара №88-495-37 від 26.03.2014р., Анкета позивача справа №2016DP0004 від 01.04.2016р., лист Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області №2301/03-4725 від 07.04.2016р., лист УСБУ у Дніпропетровській області №55/2-2884 від 31.05.2016р., Довідка про звернення за захистом в Україні № 003189, протокол співбесіди від 13.04.2016р. та протокол додаткової співбесіди від 19.05.2016р., Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 17.06.2016 року.

Таким чином, позивач, який є військовозобов`язаний, але не бажає брати участь у військовому конфлікті, у разі повернення на батьківщину буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, тобто зазнаватиме переслідувань, разом з тим визнання права індивідума виражати спротив проти військової служби в армії на тій підставі що служба в армії означала б участь в діяльності, яка є порушенням міжнародного гуманітарного та кримінального права і прав людини і надання статусу біженця в таких випадках відповідає як вимогам Конвенціїї 1951 року так і Рекомендаціям УВКБ ООН від лютого 2017 року.

Викладене спростовує твердження відповідача щодо відсутності у позивача підстав для надання йому захисту в Україні через те, що він виїхав з Сирії на навчання, а не через переслідування чи загрозу його життю, оскільки підстави для надання позивачу захисту в Україні виникли вже під час його перебування в Україні, тобто є біженцем "на місці".

Суд зазначає, що відповідачем не надано належної правової оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.

Суд наголошує, що відповідачем при прийнятті спірного рішення досліджено питання щодо побоювання зазнати позивачем примусового призову до лав збройних сил або покарання за дезертирство із зазначенням у висновку про наявність указів щодо амністії, однак ним фактично проігноровано ситуацію в країні походження позивача.

При цьому, суд наголошує, що необхідність врахування ситуації в країні походження позивача була викладена в поставної Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №826/26196/15.

Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного суд вважає, що ДМС України та третьою особою не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Також, суд акцентує увагу на тому, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Вказана вище правова позиція узгоджується із постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.10.2020 року по цій справі №8047/5011/16.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що прийняте відповідачем спірне рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №370-16 від 15.07.2016р., не відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, оскільки є необґрунтованими, тобто, без врахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного та з врахуванням того, що відповідачем не було доведено суду правомірності прийнятого рішення №370-16 від 15.07.2016р., відповідач діяв без урахування фактичних обставин справи, що призвело до порушення прав позивача, у зв`язку з чим, позовні вимоги про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №662-16 від 28.12.2016р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а порушене право захисту шляхом зобов`язання відповідача повторно, з урахуванням висновків цього рішення суду, розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина Хаб ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ,) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, 9, ), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.В.Липинського, 7, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №370-16 від 15.07.2016р.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова