Справа № 9901/106/19
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 9901/106/19 (3в/9901/112/20)

Провадження № 11-12заі21

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Штелик С. П.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року (судді Єресько Л. О., Данилевич Н. А., Жук А. В., Мартинюк Н. М., Мельник-Томенко Ж. М.) у справі № 9901/106/19 (Зв/9901/112/20) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) про визнання протиправним і скасування рішення та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС про визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 24 січня 2019 року № 95/вс-19 у частині припинення участі позивача в конкурсі до Вищого антикорупційного суду.

2. На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав на те, що його кандидатура відповідає вимогам статті 127 Конституції України, частини другої статті 33, статей 69, 81 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), частини другої статті 7 Закону України від 07 червня 2018 року № 2447-VIII «Про Вищий антикорупційний суд» (далі - Закон № 2447-VIII).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 16 травня 2019 року відмовив у задоволенні позову.

4. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення ВККС від 24 січня 2019 року прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до статті 88 Закону № 1402-VIII немає.

5. За висновком суду першої інстанції, відповідач мав законні підстави та достатні докази для прийняття на основі особистого переконання рішення щодо невідповідності позивача критерію доброчесності в межах конкурсу до Вищого антикорупційного суду. Такий висновок суду першої інстанції обґрунтовано тим, що участь у конкурсі кандидата на посаду судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 правомірно була припинена, оскільки він не набрав необхідної кількості голосів. Такі наслідки прямо встановлені частиною п`ятою статті 8 Закону № 2447-VIII.

6. При цьому суд зазначив, що конкурсна процедура, у межах якої прийнято спірне рішення, у частині встановлення відповідності кандидата певним критеріям на основі суб`єктивної оцінки, на відміну від процедури притягнення особи до дисциплінарної або інших видів відповідальності чи кваліфікаційного оцінювання працюючих суддів, не передбачає обов`язковості доведення вини особи або певних фактів. Достатньою є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих кандидатом пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо його достатньої відповідності цим критеріям.

7. Разом з тим суд також зауважив, що до кандидатів на посаду судді Вищого антикорупційного суду, крім загальних вимог, установлених для суддів Законом № 1402-VIII, передбачено ще й додаткові спеціальні вимоги, закріплені у статті 7 Закону № 2447-VIII, а також запроваджено особливий механізм перевірки їх відповідності критеріям доброчесності (моралі, чесності, непідкупності) за допомогою долучення до цієї роботи спеціально утвореного органу - Громадської ради міжнародних експертів (далі - ГРМЕ). Це свідчить про висування підвищених вимог для кандидатів, зокрема і за критерієм доброчесності, що обумовлено відповідними особливостями спеціалізації цього суду та мети його створення.

8. З урахуванням підвищених вимог до кандидатів та самої конкурсної процедури, яка проводилась в умовах стислих строків, зокрема і для подання кандидатами пояснень та певних документів, рішення про припинення участі кандидата в конкурсі на посаду судді не може розцінюватись як свідчення недоброчесності особи відповідно до загальних критеріїв оцінки, а є лише результатом роботи уповноваженого органу в конкретних умовах та задля конкретної мети.

9. До того ж відповідно до вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та Закону № 1402-VIII суд з`ясував, що: 1) обставини, які б свідчили про неповноважний склад спеціального спільного засідання ВККС та ГРМЕ, який ухвалив спірне рішення, відсутні; 2) оскаржуване рішення підписали всі члени спеціального спільного засідання ВККС та ГРМЕ, які брали участь у його ухваленні; 3) при ухваленні рішення позивач був присутнім; 4) в оскаржуваному рішенні наведено посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких ВККС дійшла висновків про припинення участі позивача в конкурсі на посаду судді Вищого антикорупційного суду.

10. Велика Палата Верховного Суду постановою від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року залишила без змін.

11. Велика Палата Верховного Суду, зважаючи на те, що рішення про відповідність ОСОБА_1 критеріям, визначеним статтею 8 Закону № 2447-VIII, не набрало установленої цією статтею кількості голосів, погодилася з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду про те, що рішення ВККС від 24 січня 2019 року № 95/вс-19 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

12. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що наведені позивачем підстави для скасування рішення ВККС від 24 січня 2019 року № 95/вс-19 ґрунтуються на його незгоді з питаннями, які викликали сумнів щодо відповідності його критерію доброчесності, і, як наслідок, загальною думкою (особистим переконанням) більшості членів від спільного складу ВККС та ГРМЕ, яка оформлена оскаржуваним рішенням. Однак такі обставини не можуть бути предметом перевірки, оскільки за Законом № 1402-VIIІ та Законом № 2447-VII суд не наділений повноваженнями перевіряти відповідність кандидатів на посади суддів Вищого антикорупційного суду критеріям оцінювання, зокрема, критеріям доброчесності (моралі, чесності, непідкупності), у тому числі й щодо законності джерел походження майна, відповідності рівня життя кандидата або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата його статусу, наявності знань та практичних навичок для розгляду справ, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду. Таким спеціальним органом є ВККС за участю ГРМЕ (частина четверта статті 8 Закону № 2447-VIII), а отже, їх повноваження щодо вирішення питання відповідності кандидата критерію доброчесності є дискреційними та знаходяться в межах їх виключної компетенції.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в заяві про перегляд судового рішення вимог

13. 27 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 9901/106/19 на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

14. Заяву мотивовано тим, що Конституційний Суд України в Рішенні від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 визнав неконституційними пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII) зі змінами, які не відповідають частині другій статті 3, частині другій статті 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, статті 21, частинам першій, другій статті 24, частинам першій, другій статті 32, частині другій статті 61, частині першій статті 62, частині першій статті 64, частині першій статті 68 Конституції України.

15. На думку заявника, ВККС, спираючись на інформацію, отриману від Національного антикорупційного бюро України, допустила порушення у зв`язку з використанням відомостей щодо членів сім'їкандидата в судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , а саме:

- частини першої статті 68 Конституції України в розрізі отримання та використання відомостей, що посягають на права і свободи, честь і гідність інших людей - осіб, які не давали відповідної згоди;

- частини першої статті 64 Конституції України в розумінні обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина не у випадку, передбаченому Конституцією України - осіб, які не давали відповідної згоди;

- частини першої статті 62 Конституції України в розумінні недоведеності вини особи в законному порядку і встановлення її обвинувальним вироком суду - особи, щодо якої вина обвинувальним вироком суду не встановлена;

- частини другої статті 61 Конституції України, оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що юридична відповідальність особи має характер доведеності за ознакою лише належності родинних зв`язків, а не індивідуальний характер - закидання в провину кандидату на посаду судді сумнівів щодо законності джерел походження майна та відповідності рівня життя членів його сім'ї задекларованим доходам;

- частин першої, другої статті 32 Конституції України в розрізі втручання в особисте і сімейне життя, а також збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про осіб без їх згоди, не у випадках, визначених законом, і не в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини - щодо осіб, які не давали відповідної згоди тощо.

16. Заявник зазначив, що під час подання документів на участь у конкурсі на посаду судді Вищого антикорупційного суду подав до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) відповідну декларацію особи, яка претендує на заняття посади, яка належить до категорії посад з особливо відповідальним становищем. НАЗК під час повної перевірки цієї декларації не виявило жодних розбіжностей за декларованими доходами та способом життя суб`єкта декларування з урахуванням додаткових заходів здійснення фінансового контролю, а також сумнівів щодо законності джерел походження майна та відповідності рівня життя членів його сім`ї задекларованим доходам. Виходячи з принципу незалежності судової влади, суспільної важливості та значимості забезпечення реальної незалежності суддів, міжнародних принципів і стандартів таке декларування та його перевірка повинні проводитись з урахуванням принципу незалежності судової влади, висновки ВККС щодо встановлення в діях ОСОБА_1 недоброчесності є передчасними, оскільки висновок про недоброчесність особи не може ґрунтуватись на приписах Закону № 1700-VII, які визнані неконституційними.

17. ОСОБА_1 указав на те, що суд не перевірив, чи відповідає спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, принципам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), як вони тлумачаться у світлі практики суду. У зв`язку із зазначеним національні органи та суди допустили не просто інше розуміння правового документа - частини четвертої статті 8 Закону № 2447-VII, обґрунтування Верховного Суду можна тлумачити лише як «грубе свавілля» або «відмову у правосудді».

18. На переконання заявника, у цій справі мало місце порушення презумпції невинуватості через висловлення державними посадовими особами фактів щодо кримінального розслідування, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним і передують оцінці фактів компетентним судовим органом, підставою для чого була частина четверта статті 8 Закону № 2447-VII.

19. У зв`язку з викладеним заявник просив скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції за заявою про перегляд судового рішення

20. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 23 грудня 2020 року відмовив у задоволенні вказаної заяви.

21. Судове рішення мотивовано тим, що:

- суд першої інстанції при вирішенні цього спору не застосовував положення закону, що визнані неконституційними за Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, на які заявник посилається в заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами;

- згідно з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 29 жовтня та 17 грудня 2019 року № 922/1391/18, 808/2492/18 відповідно, застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами в разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Суть цього принципу полягає в тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню. Наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору. На час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню;

- встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи з ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням. Виняток, визначений пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, встановлено для випадків, коли рішення суду ще не виконане, тобто коли наслідки, передбачені ним, остаточно не настали;

- зі змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом у процесі розв`язання справи, може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. У ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог

22. Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

23. На переконання скаржника, посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18 щодо застереження можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами відповідно до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, яке є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, прямо суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. пункт 46 рішення у справі «Устименко проти України», пункти 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії», пункт 31 рішення у справі «Марушин проти Росії», пункт 61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). У цій справі особливими і непереборними обставинами, які зумовлюють необхідність перегляду за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, є Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020. Цим Рішенням фактично унеможливлюється застосування принципу «доведеності вини поза розумним сумнівом», застосованого ВККС та ГРМЕ.

24. ОСОБА_1 також зазначив, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, на який посилається суд першої інстанції, про те, що наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору, оскільки на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню, також не може бути врахований. Застосування ВККС та ГРМЕ принципу «доведеності вини поза розумним сумнівом», який фактично був визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, з урахуванням того, що оскаржуване рішення ґрунтується лише на основі особистого переконання щодо невідповідності позивача критерію доброчесності в межах конкурсу до Вищого антикорупційного суду, є підставою, на думку позивача, для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами в розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України та не є порушенням принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення.

25. На думку скаржника, рішення ВККС від 24 січня 2019 року № 95/вс-19 у частині припинення участі в конкурсі до Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 є проміжним рішенням, яке за своєю природою не перешкоджає відновленню конкурсної процедури щодо кандидата задля дотримання конституційних вимог відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020. Тобто оскаржуване рішення ВККС не може вважатись таким, що остаточно виконане. До того ж згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, за якого закон, який був чинним та підлягав застосуванню на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення, а в подальшому був визнаний неконституційним, взагалі унеможливлює такий перегляд, що суперечить приписам пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України. Суд не перевірив, чи відповідає спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ. Відтак суд першої інстанції, на переконання позивача, порушив пункт 1 статті 6 Конвенції, що передбачає право на справедливий суд.

26. На підставі викладеного ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та задовольнити його позовні вимоги.

Рух апеляційної скарги

27. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 січня 2021 року задовольнила клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарженняухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та поновила цей строк, відкрила апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 рокута призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи на підставі пункту 3 частини першої та частини третьої статті 311 КАС України, оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено в порядку письмового провадження, а також ураховуючи характер спірних правовідносин, який не вимагає участі сторін.

28. На час розгляду справи ВККС відзиву на апеляційну скаргу не надіслала.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

29. Пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України встановлено, що підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

30. Як на виключну обставину для перегляду оскаржуваних судових рішень ОСОБА_1 посилається на Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020.

31. Пунктом 1 резолютивної частини цього Рішення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема: пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону № 1700-VII зі змінами.

32. Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 16 травня 2019 року суд першої інстанції з`ясував, що при вирішенні спору в цій справі не застосовувались положення Закону № 1700-VII, що визнані неконституційними за Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, на які заявник посилається в заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

33. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 16 травня 2019 року, оскільки зі змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом у процесі розв`язання справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. У ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

34. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення у справі «Креуз проти Польщі» від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95).

35. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення у справі «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, заява № 41984/98, пункт 53).

36. Водночас Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 не містить висновків щодо неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при вирішенні справи; так само Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не робив висновку, що закон чи інший правовий акт, який би підлягав застосуванню у справі № 9901/106/19, суперечить Конституції України, не застосовувавши такий закон чи інший правовий акт, а застосувавши норми Конституції України як норми прямої дії.

37. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 не могло слугувати підставою для перегляду рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в цій справі за виключними обставинами, а відтак ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року підлягає скасуванню, а провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року на підставі Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 2, 6, 292, 311, 322, 325, 361, 368, 369 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року скасувати.

3. Провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, у справі № 9901/106/19 (Зв/9901/112/20) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Золотніков

Судді: В. В. Британчук Г. Р. Крет

Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко

І. В. Григор`єва К. М. Пільков

М. І. Гриців О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима О. М. Ситнік

В. І. Данішевська І. В. Ткач

Ж. М. Єленіна С. П. Штелик