Справа № 640/20600/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного судум. Києва від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 62781253 від 11 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 62781253 від 11.08.2020 року, Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, відкритого на підставі виконавчого напису № 15331 від 30.07.2020 року Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНФОРС" ідентифікаційний код юридичної особи 41717584.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилався на порушення Відповідачем положень ч. 2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження", якими передбачено, що Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування Боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням Боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна Боржника. В свою чергу, як вказує Позивач, його місце проживання є: АДРЕСА_1 . Отже місце проживання Боржника не відноситься до виконавчого округу, на території якого Приватний виконавець Дорошкевич В.Л., а виконавчий документ у виконавчому провадженні № 62781253 прийнято до виконання Відповідачем не за місцем проживання, перебування Боржника - фізичної особи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована доводами, які аналогічні, викладеним у позовній заяві та стосується того, що Відповідачем неправомірно відкрито виконавче провадження за місцем перебування Боржника, позаяк Позивач не знаходиться в межах виконавчого округу, на якому Відповідач має право проводити виконавчі дії.

Крім того, вказано, що судом першої інстанції ухвалено спірне рішення без повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 серпня 2020 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 62781253 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінфорс" заборгованості в розмірі 13 814,20 грн.

Вказана постанова прийнята на підставі виконавчого напису Приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича № 15331 від 30.07.2020.

Відповідно до супровідного листа, що міститься у матеріалах виконавчого провадження № 62781253, наданих Відповідачем на вимогу суду, вказана вище постанова була надіслана Позивачу за двома адресами:

1) АДРЕСА_2 - що була вказана у виконавчому написі Приватного нотаріуса;

2) АДРЕСА_1 .

У виконавчому написі № 15331 від 30.07.2020 року, вчиненому Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., вказано таке місце проживання Боржника - ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 .

Вважаючи, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 62781253 від 11.08.2020 року прийнята протиправно, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Закону України "Про виконавче провадження" на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження Боржника, зазначеного у виконавчому документі.

Відтак, Приватний виконавець Дорошкевич В.Л. правомірно керуючись ст. ст. 4, 24, 26, 28 Закону України "Про виконавче провадження" та виходячи із зазначеної у виконавчому написі та у заяві про примусове виконання рішення інформації про місце проживання Боржника, відкрито виконавче провадження за місцем проживання Боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та при розгляді апеляційної скарги вказує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та Приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII ««Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 Закону № 1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого Приватний виконавець здійснює діяльність.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на Приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно частини 2 статті 24 Закону Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування Боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням Боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна Боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих Приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Частиною 5 статті 26 Закону визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок Боржника подати декларацію про доходи та майно Боржника, попереджає Боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Щодо доводів Позивача про те, що Приватний виконавець повинен був перевірити реальне місце проживання Боржника, а не відкривати виконавче провадження, колегія суддів не приймає їх до уваги з огляду на те, що положеннями Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження Боржника зазначеного у виконавчому документі до вирішення питання відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на положення ч. 3 ст. 26 Закон України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують Боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок Боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно Боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з Боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена Боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Також колегія суддів вважає помилковими посилання Позивача на частину 5 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частини 5 статті 24 Закону у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність Боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Отже, зазначена норма Закону стосується діяльності державного виконавця під час вчинення виконавчих дій. Крім того, вона стосується питання перевірки інформації вже після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з абз. 5 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як зазначено у ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію міст проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Отже, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку. Проте ні Стягувач, ні Виконавець не можуть зобов`язати Боржника зареєструвати чи перереєструвати адресу свого місця проживання у разі розбіжностей між фактичною та зареєстрованою адресами.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з ч. 3 ст. 26 того ж Закону, щодо відомостей про «місце проживання», «місце перебування» чи «місцезнаходження» особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання адже, в Законі України «Про виконавче провадження» застосовуються всі три окремих поняття.

Пунктом 1 розділом ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802; далі - Інструкція № 512/5) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або Приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, Приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.

Приписами пункту 13 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 передбачено, що Приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність Боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого Приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Закон № 1404-VIII визначає вимоги (критерії) до місця відкриття Приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому право Приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого Приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі Приватних виконавців України.

Якщо місце проживання, перебування Боржника - фізичної особи та місцезнаходження Боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна Боржника розташовано в окрузі, в якому Приватний виконавець здійснює діяльність та, відповідно, на яку розповсюджуються компетенція цього Приватного виконавця, він має право прийняти до виконання виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх примусового виконання.

Як вже було зазначено, у виконавчому написі № 15331 від 30.07.2020 року, вчиненому Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., вказано місце проживання Боржника - АДРЕСА_2 .

Тобто, у виконавчому документі міститься достатня інформація про те, що місце проживання Боржника знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва.

Крім того, 10 серпня 2020 року Стягувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" подано до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни заяву № б/н від 03.08.2020 року (вх. № 17686) про примусове виконання рішення, у якій просило відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 15331 від 30.07.2020 року, що виданий Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.

У вище вказаній заяві Стягувачем зазначено, що місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 (виконавчий округ - м. Київ), що територіально відноситься до виконавчого округу Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни у місті Києві.

Суд першої інстанції правомірно звернув увагу, що положеннями Закону України "Про виконавче провадження" на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження Боржника зазначеного у виконавчому документі, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 25.01.2019 року у справі № 511/1342/17, з чим погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що Відповідач, керуючись ст. ст. 4, 24, 26, 28 Закону України «Про виконавче провадження» та виходячи із зазначеної Стягувачем у заяві про примусове виконання рішення інформації про місце проживання Боржника, правомірно відкрив виконавче провадження за місцем проживання Боржника та виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 62781253 від 11.08.2020 року.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, колегія суддів застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко