Справа № 140/989/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2021-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року ЛуцькСправа № 140/989/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Ковельська виховна колонія» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Державної установи «Ковельська виховна колонія» (далі - ДП «Ковельська виховна колонія», відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 24 жовтня 2006 року по день звільнення; зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримане під час проходження служби на день звільнення за період з 24 жовтня 2006 року по 03 листопада 2020 року, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 01 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 в період з 24 жовтня 2006 року по 03 листопада 2020 року проходив службу на посаді молодшого інспектора відділу режиму і охорони Державної установи «Ковельська виховна колонія».

Наказом ДП «Ковельська виховна колонія» від 21 жовтня 2020 року №75/ОС-20 позивача було звільнено зі служби з 03 листопада 2020 року згідно із пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів.

З метою з`ясування обставин щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із рапортом 28 жовтня 2020 року, однак ДП «Ковельська виховна колонія» листом від 03 листопада 2020 року №ВК/2123/7 повідомила, що згідно роз`яснень Міністерства юстиції України щодо порядку здійснення розрахунків із особами рядового та начальницького складу, які звільняються зі служби у ДКВС України грошова компенсація за предмети форменого одягу, право на отримання яких наступило до 14 серпня 2020 року, не нараховується та не виплачується.

Позивач уважає таку позицію відповідача незаконною та такою, що грубо порушує його конституційні права та охоронювані законом інтереси, з огляду на що просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 18 лютого 2021 року №ВК/52/18 відповідач позовні вимоги не визнав мотивуючи тим, що у відповідь на поданий позивачем рапорт від 28 жовтня 2020 року ДП «Ковельська виховна колонія» листом від 03 липня 2020 року №ВК/2123/7 було повідомила, що згідно Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби та положень резолютивної частини Роз`яснення Міністерства юстиції України щодо порядку здійснення розрахунків із особами рядового та начальницького складу, які звільняються зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі, грошова компенсація за предмети форменого одягу, право на отримання яких наступило до 14 серпня 2013 року не нараховується та не виплачується.

Таким чином, здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане належне речове майно не має правових підстав, оскільки до дати прийняття Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - 14 серпня 2013 року жодним нормативно- правовим актом не було встановлено механізму речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, а отже і права позивача щодо нарахування та виплати таких компенсацій.

Окрім того, оскільки проходячи службу ОСОБА_1 жодного разу (до 28 жовтня 2020 року) не звертався з приводу отримання належного йому речового майна особистого користування або відповідно грошової компенсації замість належного до видачі речового майна, тому позивачем пропущені строки позовної давності за попередній період, які в даному випадку необхідно вираховувати з 28 жовтня 2017 року.

З урахуванням викладеного, відповідач просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 17-19).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (арк. спр. 15).

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 КАС України дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, з урахуванням строків, визначених статтею 258 КАС України.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 24 жовтня 2006 року по 03 листопада 2020 року проходив службу на посаді молодшого інспектора відділу режиму і охорони ДП «Ковельська виховна колонія», що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 (арк. спр.10-11).

Наказом ДП «Ковельська виховна колонія» від 21 жовтня 2020 №75/ОС-20 позивача звільнено зі служби з 03 листопада 2020 року згідно пункту 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів.

Як установлено судом та не заперечується сторонами при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за речове майно особистого користування, у зв`язку з чим останній звернувся до ДП «Ковельська виховна колонія» із рапортом від 28 жовтня 2020 року щодо заборгованості за належні йому до видачі предмети речового майна або грошову компенсацію за них.

Листом від 03 листопада 2020 року №ВК/2123/7 відповідач повідомив, що забезпечення речовим майном особистого користування осіб рядового і начальницького складу щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно буде здійснюватися у відповідності до вимог Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578, та беручи до уваги положення, викладені у роз`ясненні Міністерства юстиції України щодо порядку здійснення розрахунків із особами рядового та начальницького складу, які звільняються зі служби у ДКВС України (Додаток 1 до вих. №951/27.2/32-17 від 08 червня 2017 року). Згідно положень резолютивної частини вказаного роз`яснення грошова компенсація за предмети форменого одягу, право на отримання яких наступило до 14 серпня 2013 року, не нараховується та не виплачується. Враховуючи вищевикладене, задовольнити прохання позивача щодо дозволу нарахування грошової компенсації за не отримане речове майно з моменту призначення на атестовану посаду в ДКВС України з 24 жовтня 2006 року неможливо (арк. спр. 6).

ОСОБА_1 , уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 24 жовтня 2006 року по день звільнення, звернулося із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України від 23 червня 2005 року №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон №2713-IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (частини друга статті 23 Закону №2713-IV).

Частиною п`ятою статті 23 Закону №2713-IV визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (частина п`ята статті 21 Закону № 2713-IV).

Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №578 (далі - Порядок №578).

Пунктом 1 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Згідно із пунктом 9 Порядку №578 забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.

Відповідно до пункту 27 Порядку №578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати підписання наказу про звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення).

Згідно з пунктом 23 Порядку №578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України, державної установи Центр пробації відповідно до їх закупівельної вартості.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку №578).

Отже на час звільнення ОСОБА_1 зі служби він мав право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які не отримав в період проходження служби.

Однак, як слідує з листа відповідача від 03 листопада 2020 року №ВК/2123/7, така компенсація позивачу при звільненні виплачена не була.

Суд вважає, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд відхиляє доводи відповідача відносно необхідності застосування трьохрічного строку загальної позовної давності, передбаченої цивільним законодавством для звернення із заявою про виплату компенсації замість предметів речового майна особистого користування, оскільки нормою пункту 27 Порядку №578 чітко визначено, що така компенсація виплачується саме під час звільнення із служби, а її розмір визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати підписання наказу про звільнення із служби.

Окрім того, суд зауважує, що віднесення справ стосовно невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно до юрисдикції адміністративних судів робить актуальним питання про строки звернення до суду за захистом цього права, оскільки фактично спір стосується відновлення майнового стану у зв`язку із неотриманням належного їм речового майна під час проходження служби.

Предмет у зазначеній категорії справ належить до категорії справ щодо проходження публічної служби, однак безпосередньо стосується порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

Специфічний характер правовідносин у категорії спорів, що розглядаються, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.

В той же час враховуючи специфіку публічно - правових спорів для вирішення яких КАС України визначені спеціальні строки, то достатнім строком для реалізації позивачем права звернення до суду за захистом порушеного права є загальний шестимісячний строк, встановлений частиною другою статті 122 КАС України.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі №821/2/18.

Окрім того, Верховий Суд в постанові від 23 серпня 2019 року у справі №2040/7697/18, на яку посилається відповідач також відхилив доводи щодо пропуску строку звернення до суду позивачем, оскільки частиною другою статті 122 КАС України встановлено шестимісячний строк, який обчислюється з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод і інтересів.

У даному випадку ОСОБА_1 було звільнено зі служби наказом ДП «Ковельська виховна колонія» від 21 жовтня 2020 року, а із позовом до суду останній звернувся 22 січня 2021 року (арк. спр. 12), тобто в межах строку звернення до суду, встановленого процесуальним законом.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №578, пункт восьмий якої регламентує право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення, а також пункт 27 якої передбачає право на грошову компенсацію при звільненні за неотримане речове майно, набрала чинності 05 вересня 2013 року (день офіційного опублікування в Урядовому кур`єрі від 05 вересня 2013 року №160).

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на викладені норми права суд приходить до висновку про неможливість здійснення перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 24 жовтня 2006 року по 05 вересня 2013 року, оскільки положення про право на грошову компенсацію замість предметів речового майна під час звільнення, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №578 не можуть розповсюджуватись на правовідносини, що виникли до набрання такою постановою чинності.

У зв`язку з чим не підлягають до задоволенню позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного позивачу до видачі речового майна в період з 24 жовтня 2006 року по 05 вересня 2013 року та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 24 жовтня 2006 року по 05 вересня 2013 року.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Ковельська виховна колонія» щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі ОСОБА_1 речового майна в період з 05 вересня 2013 року по 03 листопада 2020 року та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 05 вересня 2013 року по 03 листопада 2020 року, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 01 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції від 21 січня 2021 року №138 позивачем за подання даного адміністративного позову було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) (арк. спр. 5), який зарахований до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджується відповідною випискою (арк. спр. 14).

Оскільки суд задовольняє позов частково, тому користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 262, 291, 295 КАС України, на підставі Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Державної установи «Ковельська виховна колонія» (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Шевченка, 20, ідентифікаційний код юридичної особи 08562677) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Ковельська виховна колонія» щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 05 вересня 2013 року по 03 листопада 2020 року.

Зобов`язати Державну установи «Ковельська виховна колонія» нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 05 вересня 2013 року по 03 листопада 2020 року, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Ковельська виховна колонія" судовий збір в сумі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2021 року.