Справа № 520/13384/19
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 р.Справа № 520/13384/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.07.20 року по справі № 520/13384/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про cкасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позов до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2019 №201-19;

- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 473 від 23.09.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправність оскаржуваних рішень органу міграційної служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Поданий відповідачем, Державною міграційною службою України, відзив не приймається судом апеляційної інстанції до розгляду з підстав відсутності підпису уповноваженої особи, яка його подала.

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 23.09.2019 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.09.2019 позивачем отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 88 від 23.09.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до вказаного повідомлення, підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є наказ № 473 від 23.09.2019 Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (т. 1, а.с. 102).

В наказі № 473 від 23.09.2019 ГУДМС України в Харківській області зазначено, що 15.05.2017 позивач звертався до міграційної служби з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в чому заявнику відмовлено. За результатами розгляду заяви позивача від 23.09.2019 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якою він звернувся вдруге, встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, а також, раніше вказані заявником умови, не змінилися та відсутні будь - яких нові обставини за його зверненням. Крім того, доказом того, що заявник (позивач) користується захистом своєї громадянської належності свідчить факт отримання ним паспорту № НОМЕР_1 , виданого 08.06.2017 (т. 1, а.с. 96 - 101).

Не погодившись з вказаним наказом, 02.10.2019 позивач звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1, а.с. 103 - 110).

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.11.2019 № 201-19 скарга ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відхилена (т.1, а.с. 116 - 117).

Підставою для прийняття вказаного рішення слугував висновок Державної міграційної служби України від 25.11.2019 року о/с № 2019КН/о-139, відповідно до якого обставини, викладені в наказі Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 473 від 23.09.2019 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про те, що територіальним органом ДМС допущено порушення або неправильне застосування положень законодавства, яке призвело до невірного прийняття рішення (наказу), у зв`язку з чим ДМС України вважає необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню вимог заявника у частині скасування такого наказу та зобов`язання територіального органу ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1, а.с. 111 - 115).

04.12.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.12.2019 року № 108 (т. 1, а.с. 117).

Не погоджуючись з прийняттям наказу ГУДМС України у Харківській області №473 від 23.09.2019 та рішення ДМС України від 25.11.2019 №201-19, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована положеннями Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (надалі -Правила).

Згідно з п. 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 2.4 Розділу ІІ Правил, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є, в тому числі, повторне звернення особи до уповноваженого органу із заявою з тих самих підстав, з яких раніше їй вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1цього Закону.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зі змісту оскаржуваного Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №473 від 23.09.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що при перевірці поданої заяви - анкети від 23.09.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що особа без громадянства ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області 15.05.2017. На підставі пункту 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 15.05.2017 № 75 заявнику було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятим рішенням заявник оскаржив його до Державної міграційної служби України. За результатами розгляду особової справи заявника ДМС України прийняте рішення від 30.08.2017 № 73-17 про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або, особою яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 388-18 від 12.11.2018 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись з даним рішення позивач оскаржив його в судовому порядку.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 по справі №520/10676/18, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2019, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа: ГУ ДМСУ в Харківській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2018 року № 388-18 та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Рішення набрало законної сили. Судами установлено, що позивач (заявник) прибув Україну для навчання у вищому навчальному закладі, однак його було відраховано та у подальшому скасовано посвідку на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням терміну перебування в Україні. Вказані обставини не заперечувались заявником у судовому засіданні.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із якою він звернувся вдруге до ГУ ДМС України в Харківській області 23.09.2019, ГУ ДМС України в Харківській області встановлено, що раніше вказані заявником умови, не змінилися. Крім того, встановлено відсутність будь яких нових обставин за зверненням. У своєму першому зверненні від 15.05.2017 заявник стверджував, що існує загроза його життю у разі його повернення до його рідного міста Газа. У своєму зверненні від 23.09.2019, заявник зазначає, що не може повернутися до Палестини до свого міста Газа через загрозу його життю.

У висновку ДМС України від 25.11.2019 о/с №2019КН/о-139 щодо відсутності підстав для скасування наказу Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №473 від 23.09.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Палестина, м. Газа, Сектор Газа, за національністю араб (палестинець), сповідує іслам (суніт), неодружений, особа без громадянства палестинського походження. Прибув в Україну 13.12.2012 року авіасполученням, на підставі компетентного дозволу. З документів, що посвідчують особу, надав національний паспорт № 4234749 строком дії до 07.06.2022 та недійсний національний паспорт № 3082218 строком дії до 29.07.2017.

ДМС встановлено, що особа без громадянства ОСОБА_1 у заяві від 23.09.2019 та скарзі наводить обставини, які вже досліджувалися міграційною службою під час розгляду його попередньої заяви. Як встановлено з матеріалів справи, шукач захисту не тікав із ОСОБА_2 від небезпеки, рятуючи своє життя, натомість він добровільно покинув країну з метою навчання на території України. Отже, при поверненні заявника до країни громадянської належності, не існує об`єктивних підстав побоювання стати підставою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, людське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26.06.2013 "Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)" з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття "нові обставини" може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Судовим розглядом встановлено, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено. У зв`язку з цим, слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції "додатковий захист" можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 вказаного Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Зі змісту матеріалів особової справи, зокрема, з анкети - заяви від 23.09.2019, встановлено, що ОСОБА_1 народився у м. Джебалія (Палестина, Сектор Газа) у сім`ї палестинців. У грудні 2012 року виїхав з Сектору Газа до України на навчання. В Україні закінчив підготовчий факультет Харківського національного університету сільського господарства ім. О.М. Бекетова, а після цього вирішив продовжити своє навчання на медичному факультеті Харківського національному університеті В.Н Каразіна. Однак у 2016 році позивача було виключено з університету.

В обґрунтування заяви - анкети визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що не може повернутися в Палестину, оскільки боїться стати жертвою переслідування зі сторони угрупування ХАМАС, яке є правлячою організацією у Секторі Газа. Через те, що у Палестині зараз дуже небезпечно та йде війна, майже кожного дня там вбивають невинних людей, а угруповання ХАМАС призиває усіх приєднуватись до них, щоб воювати проти Ізраїлю. Позивач не бажає приймати участь у цій війні, тому що прийдеться вбивати людей, а разі відмови його приймуть за зрадника, посадять до в`язниці, або ж просто вб`ють. Коли він проживав у Палестині, його неодноразово залякували представники терористичного руху ХАМАС.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів переслідування позивача на його Батьківщині, а також судовим розглядом не встановлено фактів, які можуть бути визнані підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктом 1, пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, у висновку ДМС України від 25.11.2019 о/с №2019КН/о-139 щодо відсутності підстав для скасування наказу Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №473 від 23.09.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що об`єктивне положення в країні громадянської належності позивача в частині дотримання прав людини (політичні, соціальні, особисті, тощо) з часу надання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15.05.2017 до надання 23.09.2019 аналогічної заяви до територіального органу ДМС, не змінилися. ДМС України дійшов висновку, що позивач (заявник) маніпулює ситуацією у країні походження з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для легалізації свого перебування в Україні.

Проаналізувавши інформацію з загальнодоступних джерел встановлено, що незважаючи на напружену ситуацію між ОСОБА_2 та Ізраїлем, відкрите збройне протистояння відсутнє, ведуться мирні переговори та навіть заявлено про закінчення систематичного конфлікту між відповідними партіями.

Слід зазначити, що будь - яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині позивачем (його представником) не наведено. Актуалізована інформація по країні походження позивача (Палестина) не підсилює рівень обґрунтованості тверджень та доводів позивача (його представника) в позовній заяві та доданих до суду документів.

Інформація, викладена в позовній заяві, апеляційній скарзі та доданих до суду документах, ґрунтується виключно на особистих твердженнях позивача і немає ніякого документального підтвердження.

Доказом того, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності свідчить факт отримання ним паспорту № НОМЕР_1 , виданого 08.06.2017 органом RAMALLAN.

За наведених обставин висновки міграційного органу стосовно того, що заява позивача від 23.09.2019 не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для оформлення його документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено відсутність у позивача об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним критерієм для визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, оскільки позивачем (його представником) не надано, а судом не встановлено, що ці побоювання є реальними.

Судовим розглядом не встановлено фактів, які б свідчили про важку ситуацію у країні походження позивача та наявності підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до пункту 1, пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням вказаного вище, наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №473 від 23.09.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2019 №201-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню в судовому порядку, оскільки представником позивача не доведено їх протиправності.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 по справі №520/13384/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді Л.В. Мельнікова А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 02.04.2021 року