Справа № 520/6466/2020
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 р.Справа № 520/6466/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., м. Харків, повний текст складено 10.12.20 року по справі № 520/6466/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-10213-56 на суму 18276,72 грн, винесену щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначив, що підставою для винесення вимоги про сплату ЄСВ може бути звітність платника податків або акт перевірки. Поряд із тим, з 2017 року ОСОБА_1 не здійснює підприємницьку діяльність, доходу від підприємницької діяльності не отримував. У зв`язку із чим позивач вважає оскаржувану вимогу незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-10213-56 на суму 18276,72 грн, винесену щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням ДПС у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є таким, що прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи, що в силу положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового судового рішення. Вказує, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 здійснена лише 01.10.2019, а отже до 01.10.2019 ОСОБА_1 мав статус підприємця та відповідно зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальних підставах. Зазначає, що навіть та обставина, що ОСОБА_1 не виконувались належним чином обов`язки платника податків, не надає контролюючому органу повноважень державного реєстратора та контролюючий орган не вправі самостійно внести до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. Посилається на те, що судом першої інстанції, під час прийняття рішення не враховано правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19, у силу якої зареєстровані після 01.07.2004 року фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування повинні сплачувати єдиний внесок у порядку, встановленому Законом № 2464 безвідносно до події отримання доходу та безвідносно до події проведення перевірки, складання акту перевірки чи будь-яких інших письмових документів. Отже, чинним законодавством надано право контролюючому органу нарахувати єдиний внесок в облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки. Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції прийнято без дотримання законодавчого змісту норм наведених правових актів щодо спірних відносин, з наданням невірної правової оцінки обставинам справи. Враховуючи вищенаведене просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 по справі № 520/6466/2020, ухваливши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Від ОСОБА_1 , до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо необхідності проведення перевірки та винесення вимоги на підставі акту перевірки.

Також, Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код в ЄДРПОУ ВП: 43983495) подало до суду клопотання, в якому просило замінити відповідача - Головне управління ДПС у Харківській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України. До клопотання додає копію наказу ДПС України від 24.12.2020р. № 755, копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, та громадських формувань щодо Головного управління ДПС у Харківській області як відокремленого підрозділу ДПС України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 Про утворення територіальних органів Державної податкової служби утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, а також реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів, Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2. Згідно з додатком 1 та 2 даної постанови утворено Головне управління ДПС у Харківській області, до якого приєдналось Головне управління ДФС у Харківській області.

Згодом, постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби України (далі - ДПС України) за переліком згідно з додатком, до якого, у тому числі, включено Головне управління ДПС у Харківській області, - пункт 1.

В абзаці 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 закріплено, що права та обов`язки територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 цієї постанови, переходять ДПС України та її територіальним органам.

Наказом ДПС України від 30.09.2020 № 529 утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Харківській області.

14 грудня 2020 року було проведено державну реєстрацію створення Головного управління ДПС у Харківській області як відокремленого підрозділу юридичної особи - ДПС України, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - пі дприємців та громадських формувань внесено запис за № 008085321.

Наказом ДПС України від 24.12.2020 № 755 розпочато з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893.

Згідно з ч. ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне клопотання про заміну відповідача у справі задовольнити, замінити Головне управління ДПС у Харківській області на суб`єкта владних повноважень, який представляє інтереси органів ДПС України - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код в ЄДРПОУ ВП: 43983495), як правонаступника.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15 листопада 2005 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

01 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 3037825 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за власним рішенням.

Таким чином, у період з 15.11.2005 по 01.10.2019 ОСОБА_1 перебував на обліку у Головному управлінні ДПС у Харківській області як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, що не заперечується сторонами по справі.

За даними АІС «Податковий блок» контролюючим органом нараховано ОСОБА_1 єдиний внесок за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн, за 2018 рік - 9828,72 грн. Станом на 31.01.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску становила 18276,72 грн.

07 лютого 2019 року Головним управлінням ДФС у Харківській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-10213-56 на загальну суму 18276,72 грн.

Не погоджуючись із вищевказаною вимогою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів не можуть бути достатньою та єдиною підставою для винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки), враховуючи, що позивачем звітність не подавалась, перевірка не проводилась, акт перевірки із зазначенням періоду за яких нараховується єдиний внесок, суми нарахованого внеску та підстав для такого нарахування не складався, суд прийшов до висновку, що відповідачем не було дотримано зокрема процедури, що визначена Інструкцією № 449 та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", що призвело до винесення незаконної вимоги.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", включно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Статтею 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платники єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як встановлено судом, 15.11.2005 позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 узятий на податковий облік в Головному управління ДПС у Харківській області.

01 січня 2017 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пунктів 2-3 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій") єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції Закону № 1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений статтею 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

У відповідності з абзацем 3 частини 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до частини 11 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Частиною 12 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку щодо наявності у фізичних осіб-підприємців обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі, починаючи з 01 січня 2017 року незалежно від отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до матеріалів справи та в силу приписів вищенаведених законодавчих норм, ФОП ОСОБА_1 , підприємницька діяльність якого офіційно припинена 01.10.2019.

Так, згідно з підпунктом 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 ПК України державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Відповідно до підпункту 4 пункту 11.18 розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 9 грудня 2011 року №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року №462) (надалі також - Порядок №1588) державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Підпунктом 6 цього ж пункту Порядку №1588 визначено, що після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Таким чином, з 01.01.2017 по 30.09.2019 позивач в розумінні норм Закону №2464-VІ до 12 березня 2019 року був платником єдиного соціального внеску як фізична особа-підприємець, тому, в силу наведених вище положень Порядку №1588, припинення в установленому порядку підприємницької діяльності не зумовлює припинення обов`язку Позивача зі сплати єдиного внеску за період провадження підприємницької діяльності.

За змістом пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VІ єдиний внесок для платників зазначених у статті 4 цього Закону встановлено у розмірі 22 відсотка до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, фізична особа-підприємець, яка господарську діяльність не веде та не отримує доходи, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Слід зазначити, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464-VІ).

Відповідно до частини другої, третьої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Виходячи із положень абзаців третього та п`ятого частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закону № 2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.

Водночас, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що неподання контролюючому органу звітності за єдиним внеском та невиконання у такий спосіб встановленого Законом № 2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.

Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (надалі також - Інструкція №449).

Відповідно до пункту 1 розділу VІ Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Абзацом 3 пункту 2 розділу VІ Інструкції №449 визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Згідно з пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки (у редакції вказаної норми на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами сьомим, восьмим, дев`ятим пункту 3 розділу VІ Інструкції №449 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

- платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

- платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 розділу VІ Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Надаючи правової оцінки доводам позивача та суду першої інстанції щодо визначення недоїмки за єдиним внеском виключно на підставі акта перевірки колегія суддів звертає увагу, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту.

Пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449 було передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску. Наведене не суперечить ч. 1 ст. 9 Закону № 2464-VI.

Аналогічних висновків про те, що проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском дійшов Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2018 року у справі №826/11623/16, від 10 грудня 2019 року у справі №826/25425/15, від 03.12.2020р. по справі № 440/1256/19.

Як вбачається з матеріалів справи нарахування позивачу зобов`язань було проведено виключно на підставі Закону № 2464-VІ. Податковим органом було нараховано суми, які позивач був зобов`язаний сплатити самостійно і будь яких додаткових даних для встановлення обов`язку позивача сплатити дані суми податковому органу не були потрібні.

Фактично, в даному випадку вимога була сформована на суми недоїмки розмір якої визначений Законом № 2464-VІ.

Будь яких заперечень щодо статусу позивача, як фізичної особи - підприємця учасниками справи не заявлено.

Аналіз встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи свідчить про те, що винесення оскарженої вимоги про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу відповідає положенням Закону № 2464-VІ.

При формуванні спірної вимоги контролюючим органом було дотримано вимоги, передбачені Інструкцією №449.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанцій про наявність підстав для скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-10213-56 на суму 18276,72 грн.

Колегія суддів зазначає, що якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, суму донарахованого грошового зобов`язання та підставу його визначення і таке інше), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Слід зазначити, що при розгляді податкових спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою, тобто діє принцип «превалювання сутності над формою».

Інші ж доводи позивача, зокрема щодо порушення строку направлення спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском, не є слушними та не утворюють підстав для визнання протиправним оспорюваного акта індивідуальної дії, оскільки не звільняють платника від обов`язку зі сплати суми недоїмки.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі №826/12543/17.

Щодо посилань суду першої інстанції та позивача на те, що 3 червня 2020 року набув чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13 травня 2020 року № 592-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" (далі - Закон № 592-ІХ), відповідно до положень якого розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" доповнено пунктом 9-15, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія судів зазначає, що окремі норми цього Закону вступають в силу з 03.06.2020 та стосуються списання за заявою платника суми недоїмки по єдиному внеску, штрафів та пені, нараховані на ці суми недоїмки певним категоріям за період з 01.01.2017 р..

Отже, із 03.06.2020 року діють норми щодо списання суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску з числа фізичних осіб - підприємців (крім підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, за період з 01.01.2017 р. до дня набрання чинності Законом № 592 (03.06.2020), а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що оподатковується податком на доходи фізичних осіб.

Для цього платники упродовж 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592 (з 03.06.2020) подають: фізичні особи - підприємці (крім підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування): держреєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяву про держреєстрацію припинення підприємницької діяльності; та до податкового органу звітність з ЄВ за період з 01.01.2017 р. до дня набрання чинності Законом № 592 (03.06.2020), якщо вона не була подана раніше.

Податковий орган протягом 15 робочих днів проведе камеральну перевірку, за результатами якої прийме рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову.

Тобто апелянт не позбавлений можливості подати заяву щодо списання суми недоїмки по єдиному внеску, штрафів та пені, нараховані на ці суми недоїмки за період з 01.01.2017 р.

Суд апеляційної інстанції не заперечує наявність у позивача права подати заяву щодо списання суми недоїмки по єдиному внеску.

Проте колегія суддів зазначає, що наступне списання суми недоїмки по єдиному внеску не впливає на правомірність прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-10213-56.

В момент прийняття податковим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-10213-56 вищезазначені норми закону були відсутні.

При цьому колегія суддів зазначає, що положення пункту 5 розділу І Закону України від 13 травня 2020 року № 592-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" не передбачає скасування вимог про сплати боргу ( недоїмки), а лише передбачає можливість списання нарахованих сум.

Щодо посилань позивача, в відзиві на апеляційну скаргу на те, що згідно відповіді ДПС України від 26.02.2021 року на скаргу ОСОБА_1 , згідно з інформацією ГУ ДПС у Харківській області за заявою ОСОБА_1 щодо списання недоїмки проведено камеральну перевірку та складено висновок щодо дотримання ОСОБА_1 вимог Закону № 592 щодо списання недоїмки з ЄСВ, колегія суддів зазначає наступне.

З урахуванням вищенаведених висновків суду, дана відповідь не впливає на вирішення справи по суті.

На час розгляду даної справи судом першої інстанції (рішення Харківського окружного адміністративного суду було прийняте 01.12.2020р.) відповідь ДПС України від 26.02.2021 року на скаргу ОСОБА_1 була відсутня.

Також суд зазначає про необґрунтованість посилання суду першої інстанції та відповідача на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 260/81/19, оскільки спірним в справі № 260/81/19 було питання правомірності вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску фізичною особою, у якій відсутнє підтвердження статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження процедур у порядку, визначеному Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

В даній справі, будь які заперечення щодо наявності у позивача статусу фізичної особи - підприємця відсутні.

Таким чином, правовідносини в справі, що розглядається, є відмінними від правовідносин в справі № 260/81/19.

Крім того, суд зазначає, що постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 р. в справі № 260/81/19 відсутній правовий висновок про неможливість визначення суми недоїмки з ЄСВ без проведення відповідної перевірки платника та за відсутності акту перевірки, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року, в якому містить такий висновок, змінено з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску, відповідачем правомірно, відповідно до вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обчислено суми єдиного внеску,и в загальному розмірі 18276,72 грн. та прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-10213-56.

Колегія судів зазначає, що доводи позивача викладені в позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу не спростовують факт наявності у позивача боргу (недоїмки) та правомірність формування податкових вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач під час винесення спірного рішення діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, тоді як позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем в даній справі доведена правомірність прийняття свого рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням того, що відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 по справі № 520/6466/2020 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 05.04.2021 року