Справа № 140/14786/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/14786/20 пров. № А/857/2038/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.

суддя Макарик В.Я.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник відповідача Щербатюк Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року (головуючий суддя Сорока Ю.Ю, м.Луцьк, письмове провадження) у справі № 140/14786/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

09 жовтня 2021 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Волинській області), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу(недоїмки) від 21 лютого 2020 року №Ф#N/A.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак у 2015 році подав заяву про припинення підприємницької діяльності у зв`язку із офіційним працевлаштуванням. З цього часу не звітував до органів доходів і зборів та вважав, що не має обов`язків зі сплати податків і зборів як суб`єкт господарювання. Після офіційного працевлаштування, згідно з положеннями Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI), він є застрахованою особою та єдиний внесок за нього сплачує роботодавець у розмірі, не меншому за мінімальний страховий внесок, а сплата єдиного внеску від діяльності, яку він фактично не здійснював, спричиняє подвійну сплату єдиного внеску, що не відповідає меті запровадження державою консолідованого страхового внеску. Відтак, вважав податкову вимогу незаконною та просив її скасувати.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року позов задоволено:

- визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 21 лютого 2020 року №Ф-#N/A у в частині недоїмки у сумі 21 327,90 грн;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення в частині задоволених вимог та прийняти нове, яким у їх задоволенні відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що ОСОБА_1 мав офіційний статус фізичної особи-підприємця до 06 листопада 2019 року до припинення підприємницької діяльності внаслідок внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тому у позивача був обов`язок, встановлений статтею 6 Закону №2464-VI, зі сплати єдиного внеску; цей внесок він повинен був сплачувати до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У розумінні статті 4 Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці та роботодавці є окремими платниками єдиного внеску; фізичні особи-підприємці як наймані працівники не звільняються від обов`язку сплачувати єдиний внесок та подавати звітність за себе як за суб`єкта господарювання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 17 вересня 2002 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, та як платник єдиного внеску з 29 серпня 2005 року перебуває на обліку у Луцькій державній податковій інспекції (надалі Луцьке управління ГУ ДПС у Волинській області).

06 листопада 2019 року державний реєстратор провів державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням (запис №4026279).

07 лютого 2019 року ГУ ДФС у Волинській області (правонаступником якого є ГУ ДПС у Волинській області) сформувало ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, вимогу №Ф-6188-17 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 січня 2019 року у сумі 18 276,72 грн. відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Нарахування єдиного внеску відбулося в розмірі мінімального страхового внеску в розмірі : 8448,00 грн. за 2017 рік (704,00 грн. х 12 місяців); 9828,72 грн. за 2018 рік (819,06 грн. х 12 місяців або по 2457,18 грн. щокварталу).

30 вересня 2019 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 18 276,72 грн., яка набрала законної сили 30 вересня 2019 року, скерувавши її до органу державної виконавчої служби для примусового виконання.

15 листопада 2019 року ГУ ДПС у Волинській області, у зв`язку із збільшенням заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску, сформувало вимогу №Ф-6188-17 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 26 539,26 грн. Відповідно до розрахунку боргу (недоїмки) сума боргу становить 18 276,72 грн. за 2017-2018 роки та, крім того, по 2754,18 грн. щокварталу за перший-третій квартали 2019 року.

ОСОБА_1 вимоги від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У та від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 оскаржив в адміністративному порядку.

Рішенням ДПС України від 27 січня 2020 року №3425/6199-00-08-06-01-06 скарга ОСОБА_1 задоволена частково: скасована вимога від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 як така, що сформована з порушенням пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції №449; одночасно зобов`язано ГУ ДПС у Волинській області сформувати та направити платнику нову вимогу.

Крім того, рішенням ДПС України від 16 березня 2020 року №9497/6199-00-08006-01-06 за скаргою ОСОБА_1 повідомлено, що вимога від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У є узгодженою, а тому не підлягає адміністративному оскарженню, але може бути оскаржена у судовому порядку.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 21.02.2020 ГУ ДПС у Волинській області сформовано нову вимогу про сплату боргу №Ф-#N/A У, згідно якої станом на 31.10.2019 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного соціального внеску становить 26 539,26 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою позивач звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 з 09 квітня 2019 року був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів 2 класу Луцького районного відділення екстреної медичної допомоги, де і працює по даний час, а відтак у нього відсутній обов`язок сплати єдиного соціального внеску в 2019 році у сумі 5 508,36 грн. за квітень-вересень 2019 року (918,06 грн. х 6 місяців). При цьому, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не надав суду доказів перебування у трудових відносинах у січні-березні 2019 року (протягом повного місяця року).

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступні міркування.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі -Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його, незалежно від наявності бази для нарахування, є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Судом першої інстанції встановлено, що недоїмка за спірною вимогою від 21.02.2020 №Ф-#N/A У становить 26 539,26 грн., в тому числі: 18 276,72 грн. за 2017-2018 роки та 8 262,54 грн. за I-III квартали 2019 року.

Разом з тим, з відомостей трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 08 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2018 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тигрес».

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що вимога від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 18 276,72 грн., якою охоплювався період нарахування єдиного соціального внеску за 2017-2018 роки вже була предметом розгляду Волинського окружного адміністративного суду в справі №140/5514/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

Так, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року , позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 18 276,72 грн. за 2017-2018 роки задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У в частині недоїмки у сумі 15 819, 54 грн.;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів перебування у трудових відносинах у жовтні-грудні 2018 року (протягом повного місяця року).

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, щодо нарахування єдиного соціального внеску в розмірі 8 262,54 грн. за I-III квартали 2019 року, судом встановлено, що в період, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, позивач не займався останньою, оскільки перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тигрес», котрі сплачували внесок з заробітної плати позивача.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності також не встановлено. Відповідач про наявність таких доходів не зазначав.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржена вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18).

Відтак, оскільки позивач, у період нарахування йому контролюючим органом ЄСВ, був найманим працівником та роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, а від провадження господарської діяльності у даному періоді доходів не отримував, у останнього був відсутній обов`язок сплати такого податку, як самозайнятою особою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач у вказаний відповідачем у оскаржуваній вимозі період був найманим працівником, а ЄСВ за нього сплачувався роботодавцем, з огляду на що, наявність у позивача статусу платника ЄСВ та, як наслідок, пов`язаного з ним боргу по сплаті єдиного соціального внеску не підтвердилось за наслідком розгляду спору в суді першої та апеляційної інстанцій.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 140/14786/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 05 квітня 2021 року.