Справа № 420/8056/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8056/20
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідачаКравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді за участю секретаряКоваля М.П. Юрчак М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року по справі № 420/8056/20, прийнятого у порядку письмового провадження у складі судді Стефанова С.О. за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна платника податків,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

21 серпня 2020 року Головне управління ДПС в Одеській області звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , та просив підтвердити обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 , згідно рішення ГУ ДПС в Одеській області від 27.07.2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує , тим, що процесуальним законодавством передбачено існування двох способів перевірки судом обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, а саме - в особливому терміновому порядку, передбаченому п. 2 ч.І 3 статті 283 КАС України та в загальному порядку, передбаченому частиною 3 згаданої статті.

Отже, положення статті 94 ПК України та частини 7 статті 283 КАС України щодо необхідності перевірки обґрунтованості адміністративного арешту майна платникаподатків протягом 96 годин стосуються виключно особливого провадження за заявою податкового органу, в той час як перевірка обґрунтованості адміністративного арешту майна в порядку позовного провадження здійснюється в загальному порядку без обмеження вказаним строком та без можливості негайного виконання рішення суду у разі підтвердження обгрунтованості арешту до набрання рішенням законної сили у встановленому нормами КАС України порядку.

Також, слід зазначити, що у межах спірних правовідносинах норми процесуального закону (КАС України) превалюють над приписами норм матеріального права (ПК України) з огляду на необхідність завершення процедури підтвердження обгрунтованості адміністративного арешту у загальному порядку розгляду справи, у зв`язку з неможливістю завершення такої процедури у порядку статті 283 КАС України.

Однак, суд надав не вірну оцінку даним обставинам справи та прийшов до помилкових висновків, чим допустився порушення вищенаведених норм права.

29.12.20 року, до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому відповідач вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а навелені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2021 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом 1-ої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що Головним управлінням ДПС в Одеській області із посиланням на п.п.191.1.4, п.191.1 ст.19, п.п.191.1.14, п.191.1 ст.191, ст.20, п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами та доповненнями був прийнятий наказ №3083 від 24.07.2020 року «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » (а.с.7-8).

В подальшому, 24.07.2020 року заступником начальника ГУ ДПС в Одеській області видано головним державним ревізор-інспекторам Головного управління ДПС в Одеській області Галактіонову Вадиму Олексійовичу, Завертаному Володимиру Вячеславовичу, Захар`єву Андрію Вікторовичу, ОСОБА_2 направлення на перевірку №1920, №1922, №1921, №1919 (а.с.9-12).

На підставі наказу «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » №3083 від 24.07.2020 року, а також направлень на перевірку від 24.07.2020 року №1920, №1922, №1921, №1919, посадовими особами ГУ ДПС в Одеській області 24.07.2020 року було здійснено вихід за податковою адресою ФОП ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Посадовим особам ФОП ОСОБА_1 були пред`явлені для ознайомлення наказ №3083 від 24.07.2020 року та направлення на проведення перевірки від 24.07.2020 року №1920, №1922, №1921, №1919, однак посадовими особами ФОП ОСОБА_1 було відмовлено у допуску до проведення фактичної перевірки.

В подальшому, перевіряючими був складений акти про відмову від допуску до фактичної ФОП ОСОБА_1 №404/15-32-32-07 від 24.07.2020 року та акт про відмову від отримання копії наказу та підпису направлень до фактичної перевірки №405/15-32-32-07 від 24.07.2020 року (а.с.14, 15).

27 липня 2020 року в.о. начальника управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ГУ ДПС в Одеській області Андрій Димитров звернувся зі зверненням до заступника начальника ГУ ДПС в Одеській області Володимира Попова про застосування адміністративного арешту майна платника податків (а.с.13).

27 липня 2020 року о 14 годині 30 хвилин заступником начальника Головного управління ДПС в Одеській області Володимиром Поповим було прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_1 (а.с.6).

27.07.2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області, ыз посиланням на пункти 94.2, 94.6, 94.10 Податкового кодексу України було подано до Одеського окружного адміністративного суду заяву про підтвердження адміністративного арешту майна платника податків в порядку ст.283 КАС України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 року о 10:30 у справі №420/6952/20 (суддя Єфіменко К.С.) заяву Головного управління ДПС в Одеській області про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків до 11 год. 00 хв. 29 липня 2020 року шляхом надання до суду оригіналу документа про сплату судового збору та уточнену заяву про підтвердження умовного адміністративного арешту майна.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 року, яка набула законноъ сили 29.07.2020 року, по справі №420/6952/20 (суддя Єфіменко К.С.) заяву Головного управління ДПС в Одеській області про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 було повернено заявнику у зв`язку з не усуненням недоліків.

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ:

Відповідно до ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК України (в редакції, діючої на момент прийняття рішення податковим органом), основним принципом податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу

Відповідно до п.56.21 ст.56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акту , виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України визначено право контролюючих органів проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

В той же час, якщо контролюючий орган вважає, що платник податку безпідставно не допустив перевіряючих до перевірки, він має право на застосування заходів забезпечення виконання платником податків його обов`язків, передбачених законом.

Одним із таких заходів є застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Так, відповідно до п. 94.1 ст. 94 ПК України, адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Згідно з п.п. 94.2.3 п. 94.2 статті 94 ПК України, арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Абзацом 6 пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України встановлено, що відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац 6 пункту 81.1 статті 81 ПК України).

Підпунктом 16.1.9 п. 16.1 ст. 16 ПК України визначено вичерпний перелік обов`язків платників податків. Так, платник податків зобов`язаний не перешкоджати законній діяльності посадової особи контролюючого органу під час виконання нею службових обов`язків та виконувати законні вимоги такої посадової особи.

Згідно з пп.16.1.13 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний допускати посадових осіб контролюючого органу під час проведення ними перевірок до обстеження приміщень, територій (крім житла громадян), що використовуються для одержання доходів чи пов`язані з утриманням об`єктів оподаткування, а також для проведення перевірок з питань обчислення і сплати податків та зборів у випадках, встановлених цим Кодексом.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків (п.81.2 ст.81 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 94.10. ст. 94 ПК України, арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Зазначений строк не може бути продовжений в адміністративному порядку, у тому числі за рішенням інших державних органів, крім випадків, коли власника майна, на яке накладено арешт, не встановлено (не виявлено). У цих випадках таке майно перебуває під режимом адміністративного арешту протягом строку, визначеного законом для визнання його безхазяйним, або у разі якщо майно є таким, що швидко псується, - протягом граничного строку, визначеного законодавством. Порядок операцій з майном, власника якого не встановлено, визначається законодавством з питань поводження з безхазяйним майном. Строк, визначений цим пунктом, не включає добові години, що припадають на вихідні та святкові дні.

Згідно з пп. 94.19.1. п. 94.19. ст. 94 ПК України, припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється у зв`язку з: відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Згідно ч.2 ст. 283 КАС України, заява про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків ( п.2 ч.1 ст. 283 КАС України ) подається до суду першої інстанції протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду, за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції, рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 було прийнято 27 липня 2020 року, тоді як звернення з позовною заявою, на підставі якої відкрито провадження у цій справі, мало місце 21 серпня 2020 року.

При цьому, станом на час звернення контролюючого органу до суду строк у 96 годин, протягом якого має бути перевірена судом обґрунтованість рішення керівника про накладення арешту на майно платника податків, сплинув, що, в свою чергу, згідно з пунктом 94.19 статті 94 Податкового кодексу України, свідчить про припинення адміністративного арешту, накладеного рішенням податкового органу від 27 липня 2020 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі №820/2040/17 від 28 березня 2019 року у справі №П/811/1722/17.

Апеляційний суд вважає, що для реалізації повноваження контролюючого органу щодо звернення до суду на предмет перевірки обґрунтованості накладеного арешту на майно заява подається до суду першої інстанції протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду, за загальними правилами підсудності та має бути розглянута та перевірена судом протягом 96 годин з часу прийняття рішення про такий арешт.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27.07.2020 року позивачем, було подано до Одеського окружного адміністративного суду заяву про підтвердження адміністративного арешту майна платника податків в порядку ст.283 КАС України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 року о 10:30 у справі №420/6952/20 (суддя Єфіменко К.С.) заяву Головного управління ДПС в Одеській області про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків до 11 год. 00 хв. 29 липня 2020 року шляхом надання до суду оригіналу документа про сплату судового збору та уточнену заяву про підтвердження умовного адміністративного арешту майна.

При цьому, позивач, як суб`єкт владних повноважень не скористався своїм правом на усунення недоліків позову та не виконав вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку із чим ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 року по справі №420/6952/20 (суддя Єфіменко К.С.) заяву Головного управління ДПС в Одеській області про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 було повернено заявнику у зв`язку з не усуненням недоліків.

Отже, апеляцыйний суд вважаэ, що контролюючим органом було реалізовано владну управлінську компетенцію щодо прийняття та реалізації рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків шляхом звернення до суду з відповідною заявою, яка була розглянута судом в межах адміністративної справи №420/6952/20.

Відповідно до абз.3 ч.3 ст.283 КАС України, повернення заяви не є перешкодою для повторного звернення з нею до суду після усунення її недоліків, але не пізніше ніж протягом 48 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення де суду.

Тобто, у випадку повернення заяви, поданої в порядку ст.283 КАС України, податковий орган наділений правом повторно звернутись до суду з такою самої заявою не пізніше 48 годин з моменту складання акту про відмову від допуску до фактичної перевірки.

Однак, фіскальний орган не скористався правом на повторне звернення з заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 та звернувся до суду з даним адміністративним позовом з тими самими вимогами в загальному порядку.

Та обставина, що заява не була розглянута по суті, оскільки провадження не було відкрито через її недоліки не приймається апеляційним судом до уваги та не може слугувати підставою для розгляду спірного питання у загальному порядку, оскільки не є поважними, позивач не виконав умови суду та не усунув недоліки, які судом зазначені. Обставини справи вказують, що контролюючий орган, в даному випадку діяв обізнано.

Статтею 283 КАС України визначено порядок звернення податкових органів до суду з заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Відповідно до ч.3 ст.283 КАС України у разі недотримання вимог частини другої цієї статті суд повідомляє про це заявника та надає йому строк, але не більше ніж 24 години, для усунення недоліків.

Згідно з ч.5 ст.283 КАС України, відмова у відкритті провадження за заявою унеможливлює повторне звернення заявника з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами до суду в загальному порядку.

Таким чином , апеляцыйний суд доходить до висновку , що податковий орган наділений правом звернутись до суду в загальному порядку з тими самими вимогами виключно у разі відмови у відкритті провадження за заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про наявність права податкового органу звернутись до суду в загальному порядку після повернення заяви поданої за спеціальною процедурою.

Апеляційний суд, враховуючи принципи верховенства права, належного врядування, презумпції правомірності дій платника податків, практику ЄСПЛ, як джерело права, правові позиції Верховного суду, погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права , справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення прийнятне та підписано суддею , який зазначений у судовому рішенні.

Апеляційний суд доходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції та для задоволення апеляційної скарги Головного управління ДПС в Одеській області та також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,19 Конституції України, ст.6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 139, 242, 272,283,292, 308,310,п.1 ч.1 ст.315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30-ти днів

Повне судове рішення складене та підписане 01.04.2021 року

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.