Справа № 420/1042/21
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1042/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 25 січня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1. Визнати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області № 10 від 18.01.2021 p. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним і скасувати його;

2. Зобов`язати ГУ ДМСУ в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ; відкрито провадження у адміністративній справі; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено; витребувано в Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні у порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Проте, відповідач протиправно відмовив в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, вважає, що спірний наказ прийнято без дослідження всіх обставин, які мають суттєве значення для вирішання питання.

15 лютого 2021 року до суду за вх.№7186/21 від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач зазначає, що позивач раніше було відмовлено у визнанні його біженцем, зазначене рішення було оскаржено та залишено в силі. Вказує, що у повторній заяві відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обгрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом відповідача на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

01.03.2018 позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.61-62).

21.03.2018 стосовно заявника прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ від 21.03.2018 № 107) (а.с.90).

25.02.2019 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №54-19 про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с.162) відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону, яке вмотивоване тим, що на підставі всебічного вивчення матеріалів особової справи ОСОБА_1 встановлено, що стосовно заявника умови, визначені пунктами 1 чи 3 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Позивач зазначене рішення оскаржив у судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 по справі №420/1537/19, яке набрало законної сили 08.08.2019, суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовив повністю.

При прийнятті рішення суд встановив наступні обставини: «По-перше, позивачем не доведено реальність та обґрунтованість побоювань за власне життя та здоров`я та не пов`язуються такі побоювання з реальними фактами вчинення щодо нього будь-яких протиправних дій або погроз вчинення таких дій. З матеріалів особової справи судом встановлено, що під час проведення співбесіди 20.03.2018 року позивач підтвердив відсутність загроз на його адресу, які б були пов`язані з його віросповіданням (а.с. 68 зворот). Крім цього, позивач зазначив, що він може повернутись до країни походження (а.с. 69), а також те, що ніхто із знайомих йому осіб, які практикують релігійне вчення «Свідки Єгови», не зазнав переслідувань.

Тобто, позивачем під час проведення співбесіди, всупереч наведеним у позові відомостям, фактично не зазначено, які конкретні загрози можуть очікувати його при поверненні до країни походження, ствердно вказується на можливість його повернення до Російської Федерації.

Крім цього, позивач виражає не одностайну думку стосовно відношення країни походження до віросповідання, яке він практикує.

По-друге, позивач під час надання пояснень у співбесіді 01.06.2018 року зазначив, що він був практикуючим віруючим з 2012 року по 19.05.2017 року. Припинення практики позивач пов`язує із тим, що з цієї дати у позивача зник зв`язок із іншими учасниками релігійної організації (а.с. 85). Більш цього, позивач наголосив, що членом організації можна стати лише після обряду хрещення, однак сам позивач не проходив такого обряду (а.с. 86), однак має намір його пройти (а.с. 87).

Тобто, за твердженнями самого позивача, він ще не став членом релігійної організації в розумінні внутрішнього укладу «Свідки Єгови».

Суд зазначає, що з досліджених матеріалів особової справи не вбачається дійсної загрози життю та свободі позивача. Значну увагу суд приділяє тому твердженню позивача, що «релігія це сенс його життя» (а.с. 87). Дане твердження свідчить не про наявність погроз або небезпеки життю позивача у країні походження, а про неможливість практикування ним віросповідання конкретного релігійного напрямку.

Така підстава в контексті визнання особи біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, не встановлена законодавчо. А тому суд вважає, що відповідач дійшов правильних висновків при прийнятті оскаржуваного рішення стосовно відсутності щодо позивача умов п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, що свідчить про його правомірність та, як наслідок, про необхідність відмови у задоволенні позову, у тому числі в частині вимог зобов`язального по відношенню до позивача характеру, що мають похідний характер від вимоги скасувати рішення ДМС України від 25.02.2019р. №54-19».

18 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.34-44) у якій позивач зазначає дві підстави, з яких він не може повернутись до Батьківщини, а саме те, що ФСБ РФ будуть застосовувати щодо нього тортури за допомогою психофізичної зброї з метою отримання задоволення від страждань та будуть руйнувати організм за допомогою хімічних спецзасобів, оскільки з квітня 2017 по січень 2018 було багато замахів на його життя зі сторони ФСБ РФ шляхом застосування хімічної зброї, крім того, у випадку повернення позивача на Батьківщину, його розмістять до карантину разом з інфікованими Covid-19 та інфікують його. Лікувати не будуть, а у висновку про смерть зазначать, що помер від запалення легень.

Вказує, що наведені факти у первісній заяві не вказував, оскільки були побоювання позбавлення волі та прав під видом психіатричної допомоги, оскільки лікарі-психіатри безконтрольні та прикриваються суддівською мантією.

Другою причиною, яка не дозволила йому зазначити ці факти у первісній заяві є те, що йому було невідомо про хіміко-біологічну війну, яку веде ФСВ РФ проти свого населення.

За результатом заяви позивача від 18.12.2020, а також дослідження наявних у міграційного органу документів головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 18.01.2021 було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 52-53).

18.01.2021 Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято Наказ №10 «Про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.54) відповідно до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі-Наказ).

Вважаючи Наказ протиправним, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентується нормами ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, зокрема, частиною першої зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (далі Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; -вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Нормами частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд враховує, що позивач постійно змінював пояснення, не надав логічних пояснень щодо наявних протиріч. Наявність суперечливих та непослідовних пояснень викликають сумніви в правдивості тверджень позивача та впливають на негативну оцінку правдоподібності його тверджень. За таких обставин твердження про замахи на його життя зі сторони ФСБ РФ шляхом застосування хімічної зброї не є переконливими і не можуть вважатися доведеними.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пуктом195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Предметом спору у цій справі є рішення відповідача про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти, суд дійшов до висновку, що відповідачем об`єктивно не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26.06.2013 "Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)" з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту" №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття "нові обставини" може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Суд зазначає, у повторній заяві ОСОБА_1 наводить факти, які тотожні відомостям, що спростовні під час судового розгляду в межах розгляду справи №420/1537/19 під час провадження за попередньою заявою.

Будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено. У зв`язку з цим, слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції "додатковий захист" можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати самостійною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Суд враховує, що ситуація в країні походження позивача є стабільною та контрольованою владою країни. Доказів, які б спростовували наведене, матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що заява позивача від 18.12.2020 не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення його документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено відсутність у позивача об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним критерієм для визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено, що ці побоювання є реальними.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести правомірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Однак, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і немає ніякого документального підтвердження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

З наявних матеріалів справи судом вбачається, що відповідач повно та всебічно дослідив матеріали, необхідні для прийняття рішення, яке за переконанням суду відповідає критеріям обґрунтованості, пропорційності, розсудливості та неупередженості.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що спірний наказ №10 від 18.01.2021 є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про зобов`язання Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 - є похідними позовними вимогами, задоволення яких залежить від задоволення основних позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні основних позовних вимог, тому правові підстави для задоволення похідних позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку, що позовна заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 9, 10, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу ГУ ДМСУ в Одеській області № 10 від 18.01.2021 p. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним і скасування його та про зобов`язання ГУ ДМСУ в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд.44, м. Одеса, 65045, ).

Суддя О.А. Вовченко