Справа № 560/5001/20
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/5001/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Божук Д.А.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

01 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведения повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 - невиплату у день звільнення грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за період з 15.05.2019 року по день фактичної виплати 17.05.2020 року в розмірі 177 348,01 грн. (сто сімдесят сім тисяч триста сорок вісім грн. 01 коп.).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме невиплати у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.05.2019 по 17.05.2020 в сумі 13 987,32 (тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім гривень тридцять дві копійки), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду у частині здійсненого судом обрахунку середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку від дня звільнення, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду у цій частині та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, його оскаржив і відповідач, зазначивши, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Апеляційну скаргу відповідач мотивує тим, що в даному випадку правовідносини щодо виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовця регулюються нормами спеціального законодавства, отже норми Кодексу законів про працю України (надалі також - КЗпП України) на дані правовідносини не поширюються.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстави для їх задоволення.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) від 15.05.2019 № 107 (по стройовій частині) позивача 15.05.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 по справі №560/1332/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року та з 2018 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Позивач звернувся із заявою від 18.08.2020 до відповідача, в якій просив, зокрема, надати довідку про дату виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, згідно рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 по справі № 560/1332/20.

Відповідач листом від 20.08.2020 № 1374 повідомив позивача, що грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, виплачена в сумі 13 988 32 грн. 17.05.2020 платіжним дорученням № 951.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що розмір середнього заробітку за вказаний період є не співмірно більшим суми, яку позивачу не виплачено при звільненні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб, визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. При цьому такі питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами частини другої статті 116 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальності за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, застосуванню підлягають положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Стосовно незгоди ОСОБА_1 з висновками суду першої інстанції щодо застосування принципу співмірності та справедливості під час вирішення питання щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що постраждала сторона не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції позивача виключено зі списків особового складу з 15.05.2019, та рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 по справі № 560/1332/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року та з 2018 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відповідно до листа відповідача від 20.08.2020 №1374, грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, виплачена в сумі 13 988 32 грн. 17.05.2020 платіжним дорученням № 951.

Згідно з довідкою-розрахунком військової частини НОМЕР_1 про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача за два місяці перед місяцем звільнення, протягом 2 місяців, що передували місяцю звільнення зі служби, позивач отримав за березень-квітень 2019 року 29397,36 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день. Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 481,92 грн. (29397,36 грн. : 61 календарний день = 481,92 грн.). Затримка розрахунку при звільненні становить 368 календарних днів (період з 16.05.2019 до 17.05.2020).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 177346,56 грн. (середньоденне грошове забезпечення 481,92 грн. х 368 календарних днів).

Тобто, зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (16.05.2019) по день проведення остаточного розрахунку (17.05.2020), яка складає 368 дні, враховуючи розмір середньоденного заробітку позивача (481,92 грн.), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток має становити 177 346,56 грн. (481,92 грн.*368).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, сума компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, становить 13 988,32 грн. грн. та є в рази меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій є достатньою та співмірною із порушенням допущеним відповідачем при виплаті такої компенсації.

Відтак, доводи позивача в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що, на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Матохнюк Д.Б.