Справа № 670/24/21
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 670/24/21

Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

31 березня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року (м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року позов задоволено, а саме: визнано протиправною бездіяльність Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо не зняття арешту з грошових коштів, які знаходяться на усіх належних ОСОБА_1 рахунках при поверненні виконавчого документа стягувачеві; зобов`язано Віньковецький районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) зняти арешт з грошових коштів, що обліковуються на усіх належних ОСОБА_1 рахунках, які відкриті у банку; стягнуто на користь ОСОБА_1 908 грн. 00 коп. судового збору за рахунок Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач зазначив, що у державного виконавця були відсутні будь-які підстави для зняття арешту з майна (коштів) боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив наведені доводи апеляційної скарги, зазначивши про їх необґрунтованість та повне спростування в ході розгляду даної справи судом першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив розгляд апеляційної скарги провести без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 18 січня 2016 року старшим державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Арещенковою Н.М. при примусовому виконанні виконавчого листа №2/2202/112/2012 виданого 04 вересня 2012 року Віньковецьким районним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 1185019,70 грн., був накладений арешт на кошти що знаходяться на належних позивачу рахунках.

В подальшому ВП № 51679160 було передано до Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області у зв`язку із чим, головним державним виконавцем Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 15 липня 2016 року.

27 листопада 2017 року старший державний виконавець Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Ткачук А.С. постановою від 27 листопада 2017 року повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись із тим, що після повернення виконавчого листа стягувачу відповідачем не знято арешт з коштів що знаходяться на належних позивачу рахунках, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року "Про виконавче провадження" (далі - Закон 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, загальний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини наведений у ч.4 ст. 59 Закону №1404. У ньому відсутня така підстава для зняття арешту, як повернення виконавчого документа стягувачу.

Окремий перелік підстав для зняття арешту наведений також у ч.1 ст. 40 Закону №1404. Згідно з ним, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Повернення виконавчого документа стягувачу також відсутнє у цьому переліку. Питання зняття арешту у цьому випадку регулюється спеціальною нормою закону.

Так, за приписами ч.3 ст. 37 Закону №1404 арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті. У інших випадках повернення виконавчого документу стягувачу зняття арешту з майна (коштів) боржника не передбачено.

Як встановлено судом, повернення виконавчого документу стягувачу у спірних правовідносинах мало місце на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404. Цей пункт не вказаний у зазначеному вище переліку, у зв`язку з чим арешт при поверненні виконавчого документу стягувачу на його підставі не знімається.

Різниця у правовому регулюванні наслідків закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документу до суду, який його видав) та повернення виконавчого документу стягувачу в контексті продовження дії накладених арештів на майно (кошти) боржника обумовлена тим, що у першому випадку виконавче провадження не може бути розпочате знову (абз.2 ч.1 ст. 40 Закону №1404), а у другому можливість повторного пред`явлення виконавчих документів до виконання існує (ч.5 ст. 37 Закону №1404).

У разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року по справі № 910/8019/15-г, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у провадженні № 6-6568св17.

Відступлення від цього правового висновку можливе у разі встановлення втрати можливості повторного пред`явлення виконавчих документів до виконання. Втім, у даній справі відповідні докази позивачем надані не були, його представник у судове засідання не з`явився, підстав для витребування відповідних доказів з власної ініціативи з урахуванням наявних підстав позову та встановлених ст. 287 КАС України особливостей розгляду даної категорії справ у суду не має.

Зважаючи на наведене, в межах предмету позову судом не встановлено невиконання відповідачем обов`язку із зняття арешту на грошові кошти у виконавчому провадженні. За умови чинності постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, відсутності постанови про поновлення зведеного виконавчого провадження, відсутності постанови про зупинення виконавчого провадження у відповідача не виникає обов`язку з вчинення дій, про які просить позивач.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільної юрисдикції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Після надходження на виконання виконавчого листа державний виконавець починає діяти як публічна посадова особа органу державної влади, реалізовує надані йому законом специфічні владні повноваження з виконання, зокрема, судового рішення. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повинен здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, повинен вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Такі приписи не обмежують його повноважень на здійснення виконавчих дій, але водночас зобов`язують використовувати свої правомочності таким чином, щоб не порушувати права чи законні інтереси, зокрема, юридичних осіб.

Коли суд ухвалив рішення в межах предмета спору, а державний виконавець на стадії виконання цього рішення використав свої повноваження, як-от наклав арешт на майно боржника, оголосив обмеження на його відчуження і таким чином порушив право чи пріоритет на це майно, то є підстави стверджувати, що в такому правовому відношенні державний виконавець діє як публічна посадова особа, здійснює насамперед публічно-владні, обов`язкові, нерідко забезпечувані примусом управлінські функції. У цьому разі державний виконавець набуває статусу посадової особи - суб`єкта владних повноважень.

Якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, позаяк саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах юридичної особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.

Натомість становище, в якому опинився позивач, характер установлених спірних правовідносин, суб`єктний склад, зміст і правова природа дій і рішень державного виконавця у своїй сукупності дають підстави визнати, що спірні відносини виникли у сфері публічно-правових відносин, пов`язаних з оскарженням дій суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №826/14603/17.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Віньковецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 31 березня 2021 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.