Справа № 640/12841/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2021 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на державній службі, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати незаконним і скасувати наказ МВС України від 03.04.2020 №225 о/с;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі в МВС України з 06.04.2020;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.04.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що посада головного спеціаліста відділу прогнозування управління стратегічного аналізу та прогнозування департаменту організаційно-апаратної роботи, на якій перебувала ОСОБА_1 , не скорочена. На думку апелянта, на виконання наказу МВС України від 04.02.2020 року № 92 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС», в дійсності мала бути скорочена одна із чотирьох вакантних посад, наявних в департаменті, проте не посада, яку обіймала апелянт.

Апелянт вказує, що доводи відповідача з приводу того, що позивачу було запропоновано вакантні посади у різних структурних підрозділах апарату МВС України не можуть братись до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами, а також зазначає, що відповідачем порушено переважне право позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників.

У прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі представника апелянта.

Щодо заявленого позивачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною другою статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Так, в даному випадку, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин.

З огляду на положення статті 311 КАС України, враховуючи, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження та її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, а також високу статистику кількості захворілих, суд приходить до висновку про можливість її розгляду в порядку письмового провадження.

02 березня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Міністерства внутрішніх справ України, в якому відповідач повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує, що при звільненні позивача з посади було повністю дотримано вимоги, передбачені Законом України «Про державну службу».

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала на державній службі в МВС України. Зокрема, відповідно до наказу МВС України від 08.02.2018 року №126 о/с вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу прогнозування управління стратегічного аналізу та прогнозування Департаменту організаційно-апаратної роботи МВС України.

З липня 2018 року по квітень 2020 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в профспілковій організації апарату МВС України.

Відповідно до наказів МВС України від 23.12.2019 року №1088 «Про внесення зміни до структури апарату МВС України» та від 04.02.2020 року №92 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» посаду, яку обіймала позивач, скорочено.

Факт скорочення її посади позивачем не заперечувався.

04.02.2020 року відповідач письмово, тобто за 30 днів до наступного вивільнення, повідомив ОСОБА_1 про її звільнення із займаної посади, що підтверджується її підписом на письмовому повідомленні.

Наказом МВС України від 03.04.2020 року №225 о/с з 06.04.2020 року припинено державну службу позивача та звільнено її з вищевказаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 83 Закону, пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності)

Вважаючи звільнення з посади протиправним, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» не визначала обов`язку відповідача щодо надання державному службовцю при звільненні на підставі пункту 1 частини першої цієї статті пропозицій для працевлаштування.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем належним чином доведено правомірність видання наказу про звільнення позивача, тому підстави для задоволення її позовної вимоги про визнання цього наказу протиправним і скасування у суду відсутні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону №889-VIII, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина перша).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, за загальним правилом, відносини щодо, зокрема, припинення державної служби регулюються Законом №889-VIII, а застосування до відповідних правовідносин законодавства про працю можливе лише в тій частині, що не врегульована Законом №889-VIII, який по відношенню до Кодексу законів про працю України є спеціальним законом, що регулює правовідносини, в тому числі щодо припинення державної служби.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87, 87-1 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин щодо звільнення позивача з посади), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з абзацами першим, третім частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про подальше звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу .

Таким чином, редакцією Закону №889-VIII на час звільнення позивача з посади, передбачено право, а не обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю, якого попереджено про подальше звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, що спростовує твердження апелянта про наявність у відповідача обов`язку перед звільненням позивача запропонувати йому вакантні посади, про що було вірно вказано судом першої інстанції.

Колегія суддів також бере до уваги, що згідно пункту 3 частини 3 статті 13 Закону України «Про державну службу» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби № 86р/з від 20.02.2020 року при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Відповідно до приписів статті 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відтак, колегія суддів звертає увагу, що згідно з положеннями Закону №889-VIII та Кодексу законів про працю України, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів до такого звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2020 року відповідач письмово, тобто з дотриманням 30-денного строку до наступного вивільнення, повідомив ОСОБА_1 про її звільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу прогнозування управління стратегічного аналізу та прогнозування Департаменту організаційно-апаратної роботи МВС України, що підтверджується її підписом на письмовому повідомленні (т. 1, а.с. 42).

При цьому, колегія суддів вважає, що оголошення вищевказаного попередження позивачу директором Департаменту організаційно-апаратної роботи МВС України Парубочим І.В., в якому безпосередньо і працювала позивач, не суперечить приписам законодавства про державну службу, не спростовує факту належного повідомлення ОСОБА_1 про наступне звільнення, що свідчить про безпідставність доводів апелянта у відповідній частині.

Так, як було встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказів МВС України від 23.12.2019 №1088 «Про внесення зміни до структури апарату МВС України» та від 04.02.2020 №92 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» посаду головного спеціаліста відділу прогнозування управління стратегічного аналізу та прогнозування Департаменту організаційно-апаратної роботи МВС України, яку обіймала позивач, скорочено, що також спростовує доводи апелянта про відсутність скорочення такої посади.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів позовної заяви та відповіді позивача на відзив у суді першої інстанції вбачається, що позивачем не заперечувався факт скорочення посади головного спеціаліста відділу прогнозування управління стратегічного аналізу та прогнозування Департаменту організаційно-апаратної роботи МВС України, яку вона обіймала, та відповідні доводи не були заявлені до суду першої інстанції як підстави для звернення із даним позовом, що унеможливлює їх заявлення в суді апеляційної інстанції.

Щодо твердження апелянта про неврахування переважного права позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, мало місце до зміни правового регулювання порядку звільнення державних службовців у разі скорочення посади. Однак, у зв`язку з внесенням до абзацу першого частини третьої статі 87 Закону №889-VIII змін Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, суб`єкту призначення або керівнику державної служби надано право, а не встановлено обов`язок пропонувати державному службовцю, якого попереджено про подальше звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.

До того ж, приписи статті 42 Кодексу законів про працю України вказують про застосування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

В той же час, як було вказано вище, скорочення посади, яку займала позивач, відбулось внаслідок зміни структури та штатного розпису МВС України без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до наказів МВС України від 23.12.2019 №1088 «Про внесення зміни до структури апарату МВС України» та від 04.02.2020 №92 «Про організаційно-штатні зміни в МВС».

Відтак, доводи апелянта про неврахування відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Також, як було вірно вказано судом першої інстанції, на момент видання оскаржуваного наказу про звільнення, частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII прямо передбачалось, що положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення не застосовуються.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ МВС України від 03.04.2020 №225 о/с з 06.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 , який є предметом спору в даній справі, винесений відповідачем з дотриманням чинних на час його прийняття приписів Закону №889-VIII.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на державній службі, стягнення середнього заробітку.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна