Справа № 640/18324/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

22 березня 2021 року м. Київ№ 640/18324/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Балась Т.П., при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про залишення позовної заяви без розгляду у справі

за позовомОСОБА_1
доОфісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни
провизнання протиправними і скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедиктової Ірини Валентинівни, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати рішення Першої кадрової комісії, на підставі якого Генеральним прокурором видано наказ № 1478ц від 14.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Івано-Франківської області);

- визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ Генерального прокурора № 1478ц від 14.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Івано-Франківської області);

- поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Івано-Франківської області), в Офісі Генерального прокурора (ідентифікаційний код 00034051) з 18 листопада 2019 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, ідентифікаційний код 00034051) середній заробіток ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, починаючи з 19.11.2019 по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 22.03.2021 представником Офісу Генерального прокурора подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з тим, що позивачем пропущенні строки на звернення до адміністративного суду, передбачені ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Мотивуюче заявлене клопотання представник відповідача зазначив, що наказом Генерального прокурора України від 14.11.2019 № 1478ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Івано-Франківської області) та листом Генеральної прокуратури України від 18.11.2019 № 1441-2596вих-19 повідомлено про необхідність прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, а у разі неможливості прибути до Генеральної прокуратури України йому було запропоновано надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою за вказаною адресою. При цьому вказує, що згідно Єдиного державного реєстру декларацій ОСОБА_1 30.11.2019 подано декларацію перед звільненням, що вказує на обізнаність позивача щодо наявності оскаржуваного наказу про звільнення. Твердження позивача, що він ознайомився з вказаним наказом про звільнення лише 10.03.2020, на думку представника відповідача є лише підтвердженням навмисного затягування з ознайомленням з наказом Генерального прокурора України про його звільнення.

Таким чином, перебіг строку на подання позову до суду розпочався 30.11.2019, в день коли позивачем подано декларацію перед звільненням, тобто позивачем порушено встановлений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк на звернення до адміністративного суду із позовною заявою.

У судовому засіданні 22.03.2021 судом поставлено на обговорення питання про залишення позовної заяви без розгляду.

Представник позивача проти залишення позовної заяви без розгляду не заперечив, надав заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом.

Обґрунтовуючи дотримання встановленого ч.5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України строку звернення до суду з позовом представник позивача виходить з того, що згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.07.2020 у справі № 9901/561/19, суди повинні виходити зі строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України». Так, статтею 233 КЗпП України для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки, оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 від 14.11.2019 № 1478ц отримано ним 10.03.2020, що підтверджується роздруківкою проїзного квитка ОСОБА_1 від 11.03.2020 з м. Києва до м. Івано-Франківська, позивач вважає, що з поважних причин пропустив строк звернення до суду.

Представник позивача зазначає, що ані в день звільнення, ані на наступний день відповідач не повідомив позивача про звільнення з роботи, не ознайомив його з наказом від 14.11.2019 № 1478ц, не здійснив виплату заробітної плати та інших виплат. Крім того вказує, що пропуск місячного строку звернення до суду зумовлений погіршенням стану здоров`я онкохворої матері, необхідністю догляду за останньою упродовж періоду грудня 2019, січня-лютого 2020 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та розглянувши питання щодо залишення позовної заяви без розгляду, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом 1 частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, у даному випадку застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не погоджується з наказом Генерального прокурора № 1478ц від 14.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Івано-Франківської області).

Як установлено судом з матеріалів справи, 30.11.2019 позивачем до Національного агентства з питань запобігання корупції було подано декларацію перед звільненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що на переконання суду, свідчить про обізнаність останнього про порушення його прав.

У той же час, з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 04.08.2020, тобто за межами місячного строку звернення до адміністративного суду для даної категорії спорів.

Доводи представника позивача про те, що пропуск місячного строку звернення до суду зумовлений погіршенням стану здоров`я онкохворої матері, на підтвердження чого надав копії виписок з історії хвороби, суд оцінює критично, оскільки надані документи не підтверджують та не обґрунтовують наявності непереборних обставин, які б не залежали від волевиявлення позивача, та які б суттєво завадили йому звернутися до суду із дотриманням строків, визначених чинним процесуальним законодавством.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку.

Слід зазначити, що встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень, як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами, національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Так, в одному із своїх рішень ЄСПЛ встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа «Пономарьов проти України», п. п. 41-42).

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Суд зазначає, що початок перебігу місячного строку у процесуальному законів визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Будь-яких доказів та пояснень, які б підтверджували необізнаність саме позивача про наявність оскаржуваного наказу матеріали справи не містять.

Як зазначив Верховний Суд у своєму рішенні від 08.08.2019 справа №127/13736/16-а, адміністративне провадження №К/9901/42788/18 «незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду».

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.

Враховуючи вищезазначене, та те, що позивачем не доведено наявності обставин, які створили об`єктивні перешкоди для своєчасного звернення до суду з цим адміністративним позовом, наведені в даній позовній заяві доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованими.

Посилання представника позивача на застосування положення частини першої статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, суд вважає необґрунтованими.

Так, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України.

Тобто, нормами Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено строки звернення до адміністративного суду у справах, зокрема, щодо звільнення з публічної служби.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 806/1989/17, від 08 травня 2019 року у справі № 805/4226/17-а, від 16 жовтня 2019 року у справі № 520/2559/19.

Згідно з частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про залишення адміністративного позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання представника Офісу Генерального прокурора про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

2. Залишити позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.П. Балась

Повний текст ухвали виготовлено та підписано - 31.03.2021.