Справа № 420/9227/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/9227/20
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Стас Л.В.,

суддів: Шеметенко Л.П., Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , (далі позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач, ГУПФ України в Одеській області), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУПФ України в Одеській області, яка полягає у відмові сплатити від суми 174498,36 грн. на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 47480,91 грн. та три проценти річних в сумі 10986,20 грн., а всього 58467,11 грн., за період з 01 січня 2016 року по 05 лютого 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність ГУПФ України в Одеській області, яка полягає у відмові виплатити від суми 24126,59 грн. на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 10724,01 грн. та три проценти річних в сумі 3294,58 грн., а всього 14018,59 грн., за період з 01 січня 2016 року по 20 липня 2020 року;

- стягнути з ГУПФ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 47480,91 грн. та три проценти річних в сумі 10986,20 грн., а всього 58467,11 грн.;

- стягнути з ГУПФ України в Одеській області на користь пенсіонера МВС України ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 10724,01 грн. та три проценти річних в сумі 3294,58 грн., а всього 14018,59 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач наголошував, що на підставі індексу інфляції він має збитки за несвоєчасне нарахування та виплату:

- пенсії за рішенням суду у справі №815/3000/17, за період з 01 січня 2016 року по дату фактичної виплати, 05 лютого 2018 року, на суму 47480,91 грн., та три проценти річних в сумі 10986,20 грн., а всього 58467,11 грн.;

- компенсації втрати частини доходів за рішенням суду у справі №815/964/18, за період з 01 січня 2016 року по дату її фактичної виплати, 20 липня 2020 року, на суму 10724,01 грн., та три проценти річних в сумі 3294,58 грн., а всього 14018,59 грн.

Враховуючи юридичну природу цих правовідносин, як грошових зобов`язань, позивач впевнений, що на них поширюється дія положень частини 2 ст.625 ЦК України.

Вказане право позивач також обумовлює висновками Верховного Суду України викладених в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, за якими грошовим зобов`язанням слід вважати будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, незалежно від правових підстав його виникнення.

Разом з тим, позивач впевнений в тому, що дану справу слід розглядати в порядку адміністративного судочинства посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 25 березня 2020 року у справі №804/4357/17 за якими спір за позовом фізичної особи до суб`єкта владних повноважень про стягнення, зокрема, сум інфляційних збитків та трьох відсотків річних компенсації за користування чужими грошима, підлягає розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції помилково вважає, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими, регулюються спеціальними законами, а відтак, підстави для застосування ст.ст. 625, 1166, 1173 ЦК України у суду відсутні.

Скаржник при цьому зазначив, що єдиною підставою для звернення до суду в порядку адміністративного судочинства слугувало те, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, а все що стосується законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, є цивільне законодавство.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що даний спір може бути вирішено лише адміністративним судом із застосуванням Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та, відповідно, виплати пенсії та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з несвоєчасною виплатою, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

При цьому, скаржник зазначив про те, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Разом з тим, скаржник вважає помилковим твердження суду, що за відповідними судовими рішеннями, обов`язок нарахування (перерахунку) пенсії покладено на орган Пенсійного фонду, а не на орган казначейства, вказавши, що у нього відсутні претензії до казначейства.

Відповідач, ГУПФ України в Одеській області, у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що покладені на нього постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року по справі №815/3000/17 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року у справі №815/964/18 зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на Головне управління.

Поряд з цим, пенсійний орган погоджується з судом першої інстанції, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а являються публічно-правовими і регулюються нормами спеціального законодавства.

В свою чергу, самостійний розрахунок позивачем інфляційних витрат та 3% річних, на думку пенсійного органу, на думку відповідача, є неналежним доказом по справі, оскільки це виключна компетенція Головного управління.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер МВС України, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Управлінням соціального захисту населення, є інвалідом війни ІІ групи.

14 грудня 2017 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду частково задоволено позов ОСОБА_1

Визнано протиправною бездіяльність ГУМВС України в Одеській області, пов`язану із не складанням довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» №988 від 11 листопада 2015 року (далі Постанова №988) та ненадання її до ГУПФ України в Одеській області для перерахунку пенсії.

Визнано протиправною бездіяльність ГУПФ України в Одеській області щодо відмови у перерахунку пенсії, відповідно до Постанови №988.

Зобов`язано ГУМВС України в Одеській області скласти та направити до ГУПФ України в Одеській області довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , відповідно до Постанови №988, без обмеження її граничного розміру, із зазначенням наступних складових: посадовий оклад - 2900 грн., посадове звання - 2200 грн., вислуга років у розмірі 40 % посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням - 2040 грн., надбавка до посадових окладів зі ступеню секретності «цілком таємно» 15% - 435 грн., надбавка за особливо важливі завдання 50% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років - 3570 грн., надбавка за звання майстра спорту України міжнародного класу 15% посадового окладу - 435 грн., надбавка за науковий ступінь кандидата філософських наук 15% посадового окладу - 435 грн., премія 2,54% від всього грошового забезпечення - 192,41 грн., матеріальна допомога для оздоровлення - 2900 грн.

Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області провести з 01 січня 2016 року ОСОБА_1 перерахунок пенсії, без обмеження її граничного розміру, із зазначенням наступних складових: посадовий оклад - 2900 грн., посадове звання - 2200 грн., вислуга років у розмірі 40 % посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням - 2040 грн., надбавка до посадових окладів зі ступеню секретності «цілком таємно» 15% - 435 грн., надбавка за особливо важливі завдання 50% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років - 3 570 грн., надбавка за звання майстра спорту України міжнародного класу 15% посадового окладу - 435 грн., надбавка за науковий ступінь кандидата філософських наук 15% посадового окладу - 435 грн., премія 2,54% від всього грошового забезпечення - 192,41 грн., матеріальна допомога для оздоровлення - 2900 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року по справі №815/3007/17 та на підставі наданої ГУМВС України в Одеській області довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , відповідно до Постанови №988, ГУПФ України в Одеській області здійснено перерахунок пенсії позивача за період з січня 2016 року по січень 2018 року та виплачено доплату пенсії у розмірі 174498,36 грн. (а.с.40).

Разом з тим, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року по справі №815/964/18, яке набрало законної сили 26 вересня 2018 року, частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ГУПФ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суми компенсації втрати частини доходів у вигляді пенсії (в редакції від 10 травня 2018 року).

Визнано протиправною бездіяльність ГУПФ України в Одеській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по 01 січня 2018 року.

Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по 01 січня 2018 року у розмірі, який визначається відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі Закон №2050-III) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На підставі вказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року по справі №815/964/18 ГУПФ України в Одеській області нарахувало, але не виплатило на користь пенсіонера МВС України ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасне нарахування та виплату пенсії у розмірі 24126,59 грн.

Дана сума виплати боргу у розмірі 24126,59 грн. була сплачена ГУПФ України в Одеській області позивачу 20 липня 2020року. (а.с.61).

Судом встановлено, що 07 серпня 2020 року позивач звернувся до ГУПФ України в Одеській області із заявою (а.с.62-66), в якій просив:

- сплатити на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 47480,91 грн. та три проценти річних в сумі 10986,20 грн., за несвоєчасне нарахування та виплату пенсії за період з 01 січня 2016року по дату її фактичної виплати, 05 лютого 2018 року;

- сплатити на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 10724,01 грн. та три проценти річних в сумі 3294,58 грн., за несвоєчасне нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасним нарахуванням та виплатою пенсії за період з 01 січня 2016року по дату її фактичної виплати, 20 липня 2020 року.

17 серпня 2020 року від ГУПФ України в Одеській області надійшов лист №7113-7201/Л-02/8-1500/20 за підписом в.о. начальника головного управління Олена Аброскіна (а.с.72), яким ОСОБА_1 було відмовлено у сплаті інфляційних витрат та 3% річних.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, вказавши, що відповідними судовими рішеннями, які набрали законної сили, обов`язок нарахування (перерахунку) та виплати пенсії покладено на орган Пенсійного фонду.

Поряд з цим, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими, регулюються спеціальними законами, а відтак відсутні підстави для застосування ст.ст.625, 1166, 1173 ЦК України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 вказала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Тому, загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, від 05 травня 2020 року №761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред`явлено позовні вимоги про стягнення з пенсійного органу на його користь грошових коштів в загальній сумі 58467,11 грн., з яких: інфляційні витрати в сумі 47480,91 грн. - за несвоєчасне нарахування та виплату пенсії та 3% річних в сумі 10986,20 грн. - за несвоєчасне нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасним нарахуванням та виплатою пенсії.

Таким чином, спірні правовідносини між позивачем та ГУПФ України в Одеській області є правовідносинами щодо соціального захисту громадян України, та регулюються пенсійним законодавством.

Так, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі-Закон №1058-IV), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Разом з тим, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 01 січня 1992 року №2262-XII (далі-Закон №2262-XII) має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Відповідно до Положення «Про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Тобто, Пенсійний фонд України, як суб`єкт владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, а правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими та такими, що виникли з приводу соціальних гарантій.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктивний склад, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо нарахування, сплати та перерахунку пенсійних виплат, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За змістом частини 3 ст.11 та частини 1 ст.13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 ст.509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 ст.11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється ст.625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, ГУПФ України в Одеській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст.625 ЦК України, тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказана правова позиція щодо застосування положень ст.625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №804/871/16, від 18 липня 2018 року у справі №2а-11853/10/1570, від 08 лютого 2018 у справі №826/22867/15.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Частиною 2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався вказаним правом компенсації втрати частини доходів, оскільки 05 березня 2018 року звертався до суду з позовом щодо зобов`язання ГУПФ України в Одеській області сплати ОСОБА_1 у якості часткової грошової компенсації втрати грошових доходів у вигляді пенсії за період січень 2016 року січень 2018 року, який рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року по справі №815/964/18, яке набрало законної сили 26 вересня 2018 року, частково задоволено.

З огляду на викладене, суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимогст.139 КАС України не передбачено.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 01.04.2021 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шеметенко Л.П. Шевчук О.А.