Справа № 560/7372/20
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/7372/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П.

Суддя-доповідач - Іваненко Т.В.

01 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови у проведенні перерахунку основного розміру пенсії станом на 01.04.2019 на підставі заяви про перерахунок пенсії від 19.10.2020 та нової довідки від 00.10.2020 р. №ХС-52017 про грошове забезпечення станом на 05.03.2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 наданих до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та відмови щодо виплати одноразово утвореної заборгованості з 01.04.2019 та на час здійснена такого перерахунку моєї пенсії на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.09.2020 року по справі №560/79/20.

- зобов`язати та примусити Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виконати Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/79/20 від 01.09.2020 шляхом негайного виконання щодо перерахунку на підставі оновленої довідки від ІНФОРМАЦІЯ_1 №ХС-52017 від 00.10.2020 р. пенсії та виплати заборгованість пенсії з 01.04.2019 р. та на час здійснення такого перерахунку пенсії - одним платежем з моменту набрання рішенням законної сили, в межах суми стягнення за один місяць.

- позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області щодо перерахунку на підставі оновленої довідки від ІНФОРМАЦІЯ_1 № ХС-52017 від 00.10.2020 пенсії та виплати заборгованості пенсії з 01.04.2019 та на час здійснення такого перерахунку - позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області щодо перерахунку на підставі оновленої довідки від ІНФОРМАЦІЯ_1 № ХС-52017 від 00.10.2020 пенсії та виплати заборгованості пенсії з 01.04.2019 та на час здійснення такого перерахунку пенсії - одним платежем з моменту набрання рішенням законної сили, в межах суми стягнення за один місяць - задовольнити. пенсії - одним платежем з моменту набрання рішенням законної сили, в межах суми стягнення за один місяць - задовольнити.

- встановити судовий контроль відповідно до статті 382 КАС України за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області подати в установлений судом термін звіт про виконання рішення суду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо не здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2019 року відповідно до статей 51, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі наданої довідки Хмельницьким обласним військовим комісаріатом про грошове забезпечення від жовтня 2020 року №ХС52017 для перерахунку пенсій з урахуванням оновленого грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року відповідно до статей 51, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", на підставі наданої довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 про грошове забезпечення від жовтня 2020 року №ХС52017 для перерахунку пенсій з урахуванням раніше виплачених сум.

Водночас, суд відмовив позивачу у задоволенні його клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та в задоволенні клопотання допустити рішення суду до негайного виконання в частині зобов`язання виплати пенсії у межах стягнення за один місяць.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні вказаних клопотань, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції у цій частині та прийняти нове рішення, яким зазначені клопотання задовольнити.

Крім цього, в апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови вказати конкретні відсотки та їх грошові показники щодо всіх визначених показників грошового забезпечення позивача, визначених у довідці від 06.10.2020 №ХС-52017.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник пенсійного органу заперечив проти доводів апелянта, зазначивши, що відсутні обставини, які б свідчили, що відповідач уникатиме виконання рішення та необхідність подання звіту про виконання судового рішення. Також відповідач вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що підстави для допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суми пенсії за один місяць відсутні. З урахуванням зазначеного, просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення - без змін.

Згідно з ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Щодо доводів апелянта про необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у даній справі колегія суддів дійшла зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України передбачає, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.17 КАС України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

В силу вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною "права на суд" (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

Процедура виконання судового рішення , у тому числі встановлення судового контролю по справі за адміністративним позовом визначаються нормами КАС України.

Частиною 1 ст.382 КАС України закріплено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Законодавець передбачив два варіанти встановлення судового контролю: 1) під час ухвалення рішення по суті спору; 2) після винесення рішення в ході його виконання.

Отже, позивач не позбавлений можливості звернутися із клопотанням про встановлення судового контролю після прийняття судом рішення у справі, у разі існування ризику його не виконання.

Апеляційний суд також звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст. 383 КАС України, особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суд наділений правом встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, при цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, суд може встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, а, отже, під час прийняття рішення у справі наділений відповідним правом, а не обов`язком.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а та в ухвалі від 23 квітня 2019 року у справі № 805/516/18-а.

Як вбачається з матеріалів справи, заявником у суді першої інстанції не доведено факт можливого тривалого невиконання рішення суду.

На час постановляння рішення апеляційним судом не встановлено об`єктивних обставин чи пересторог щодо можливого невиконання судового рішення суб`єктом владних повноважень.

Доводи апелянта про тривале невиконання пенсійним органом інших рішень судів не свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що рішення суду у цій справі не буде виконано.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не наведено інших аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів як встановлення судового контролю в порядку ст.382 КАС України, а також не надано доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Стосовно вимог апелянта допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання виплати пенсії у межах стягнення за один місяць колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Із зазначеного слідує, що негайно виконуються рішення суду саме про стягнення пенсії. Зазначена вимога є вимогою майнового характеру. В свою чергу, зобов`язання перерахувати та виплатити пенсію є вимогою немайнового характеру та, відповідно, не є тотожною за своїм значенням вимозі про стягнення конкретної суми.

В даному випадку рішення суду має зобов`язальний характер, а відтак, відсутні підстави для допущення до негайного виконання рішення суду в частині вимоги про зобов`язання виплати пенсію у межах стягнення за один місяць.

Так, позивач вірно зазначає, що виплата пенсії є періодичним платежем та здійснюється із Державного бюджету, однак в даному випадку рішенням суду не визначено конкретної суми стягнення.

Посилання апелянта на положення ч.3 ст. 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в даному випадку є безпідставним, оскільки вказана стаття визначає загальний порядок виплати пенсій та не поширюється на порядок виплати сум пенсійних виплат, які здійснюються на виконання рішення суду.

Крім того, апелянт помилково вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду у справі №160/3586/19 щодо відсутності у відповідача права здійснювати розстрочку виплати перерахованої пенсії, оскільки зазначені висновки Верховного Суду зроблені в контексті розгляду публічно-правового спору по суті і не стосуються порядку виконання рішення суду.

Посилання на постанови Верховного Суду у справах №676/1557/16-ц та №757/63985/16 також не є доречними, оскільки висновки суду у вказаних справах стосуються вирішення питання юрисдикційної належності спору з позовом до органів ПФУ про стягнення пенсійних виплат.

При цьому, апелянт помилково вважає, що спори майнового характеру можуть розглядатись лише в порядку цивільного судочинства.

Що стосується вимог апелянта вказати у рішенні конкретні відсотки та їх грошові показники щодо всіх визначених показників грошового забезпечення позивача, визначених у довідці від 06.10.2020 №ХС-52017 колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Крім того, положеннями ч.5 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючи до суду першої інстанції з позовною заявою, не ставив такої вимоги, як вказати у рішенні конкретні відсотки та їх грошові показники щодо всіх визначених показників грошового забезпечення позивача, визначених у довідці від 06.10.2020 №ХС-52017.

Матеріали справи також не містять доказів звернення позивача до суду першої інстанції із заявою про збільшення позовних вимог.

Таким чином, під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року суд апеляційної інстанції позбавлений права розглядати вимоги позивача, які не були заявлені останнім в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні заявлених позивачем у позові клопотань вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Сторчак В. Ю. Граб Л.С.