Справа № 640/13120/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 640/13120/20

адміністративне провадження № К/9901/34624/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року (суддя: Григорович П.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року (судді: Пилипенко О.Є., Глущенко Я.Б., Степанюк А.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

15 червня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач, СБУ), в якому просив:

- зобов`язати СБУ поновити його на військовій службі на посаді головного наукового співробітника (наукової частини) Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України;

- зобов`язати СБ України поновити та забезпечити виплату грошового та речового забезпечення за встановленими нормами відповідно до посади, поновити військове звання та вислуги за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати відповідача забезпечити зарахування часу вимушеного прогулу у загальний строк військової служби;

- визнати протиправним та скасувати наказ СБУ від 21 листопада 2019 року № 1589-ос;

- визнати протиправним та скасувати наказ СБУ від 15 травня 2020 року № 633-ос ДСК;

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови СБУ 21 травня 2020 року № 90-ос ДСК від;

- зобов`язати СБ України відшкодувати позивачу 1 нанесені збитки у сумі 12 932,25 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року, залишено без змін ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року, якою позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу СБУ від 21 листопада 2019 року № 1589-ос залишені без розгляду.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суди виходили з того, що адміністративний позов подано поза межами строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України, а з матеріалів справи не вбачається таких обставин, які б непереборно перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, якщо позивач вважав їх порушеними.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що позивачу про порушення своїх прав, в контексті заявлених позовних вимог в цій частині достеменно стало відомо 02 грудня 2019 року, про що не заперечувалось позивачем.

Також судами встановлено, що 16 січня 2020 року позивач звернувся до Голови СБУ зі скаргою в якій просив вирішити питання про надання йому щорічної відпустки. У скарзі позивач самостійно зазначив, що відповідно до наказу від 21 листопада 2019 року №1589-ос перебуває у розпорядженні Голови СБУ за місцем проходження служби на посаді головного наукового співробітника (наукової установи) Інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБУ.

Суди дійшли висновку, що позивач звернувся до суду з пропуском місячного строку звернення до суду.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скаржник зазначає, що суди не врахувати, що порядок перебування військовослужбовців у розпорядженні місить невизначеності і не має чітко визначеної межі закінчення дії наказу, через що неможливо точно і своєчасно встановити кінцеву дату закінчення наказу про зарахування в розпорядження, в тому числі і наказу Голови СБУ № 1589-ос від 21 листопада 2019 року.

Вказує, що перша невизначеність обумовлена нормами пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України та пунктів 4.13 наказу СБУ від 14 жовтня 2008 року №772 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України», якими встановлено, що час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустках, передбачених пунктом 53 цього Положення, час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення із перебуванням безпосередньо в районах антитерористичної операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпеченні їх здійснення із перебуванням безпосередньо в районах здійснення таких заходів із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників (командирів) виключається.

Друга невизначеність, як зазначив скаржник полягає у не чіткому застосуванні кінцевого результату дії наказу СБУ № 1589-ос від 21 листопада 2019 року, що обумовлено нормою абзацу 3 пункту 48 Положення, яким визначено, що після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку».

Таким чином, скаржник стверджує, що подав позовну заяву до суду 15 червня 2020 року, тобто в межах строку передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки звернувся після видання наказу про його звільнення від 15 травня 2020 року.

Позиція інших учасників справи.

Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, наполягаючи на необґрунтованості та безпідставності доводів скаржника.

Рух касаційної скарги

За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., (судді): Єресько Л,О., Соколов В.М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

Наказом відповідача від 21 листопада 2019 року №1589-ос позивача зараховано у розпорядження Інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБУ з 21 листопада 2019 року до 20 лютого 2020 року на підставі п.п. «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007.

З витягом з наказу від 21 листопада 2019 року № 1589-ос позивач ознайомлений 02 грудня 2019 року.

Не погоджуючись з наказом від 21 листопада 2019 року №1589-ос, позивач 15 червня 2020 року звернувся до суду.

Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 122 КАС України (чинного на час звернення до суду) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

У частині 3 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За пунктом 17 статті 4 КАС України публічну службу розуміють як діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд відхиляє твердження ОСОБА_1 про те, що наказ від 21 листопада 2019 року № 1589-ОС/дск має конкретні строки дії і тільки після їх закінчення вичерпує свою дію, оскільки, наказ від 21 листопада 2019 року № 1589-ОС/дск фактично встановлює факт зарахування у розпорядження та звільнення з посади головного наукового співробітника (наукової установи) з 21.11.2019, а строк дії визначено не для наказу, а для перебування військовослужбовця у розпорядженні.

Згідно з пунктом 4.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 14 жовтня 2008 року № 772 зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади.

Зазначення у наказі словосполучення «зарахувати у розпорядження директора ІСТЕ СБУ, звільнивши з посади головного наукового співробітника (наукової установи)» засвідчує назву останньої займаної ним посади, з якої його було звільнено та зараховано в розпорядження, та за якою має здійснюватися виплата грошового забезпечення в період перебування в розпорядженні, а також у чиєму підпорядкуванні перебуває військовослужбовець.

Тобто, оскаржуючи наказ СБУ від 21 листопада 2019 року № 1589-ОС/дск позивач не згоден із своїм тимчасовим службово-посадовим становищем під час проходження військової служби. А таке тимчасове службово-посадове становище у позивача виникло з моменту коли він дізнався про нього, а не з моменту звільнення з військової служби, як про те зазначає позивач.

Зарахування у розпорядження не є процедурою звільнення військовослужбовця з військової служби.

Тому, посилання позивача на пункт 100 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55 є безпідставним, оскільки спірним наказом Голови СБУ № 1589-ОС/дск від 21 листопада 2019 ОСОБА_1 був зарахований у розпорядження директора ІСТЕ СБУ та звільнений з посади головного наукового співробітника (наукової установи).

З військової служби позивача було звільнено відповідно до наказу Голови СБУ від 15 травня 2020 року № 633-ОС/дск з дня виключення зі списків особового складу.

При цьому зі списків особового складу його було виключено з 21 травня 2020 року відповідно до наказу ІСТЕ СБУ від 21 травня 2020 року№ 90-ОС/дск.

Таким чином кожен із зазначених наказів є окремих предметом оскарження у цій адміністративній справі.

Наказ СБУ № 1589-ОС/дск від 21 листопада 2019 року в контексті частини 5 статті 122 КАС України стосується саме проходження публічної служби (військової служби), а не звільнення з неї.

Твердження позивача про, те що оскаржуваний наказ не має меж закінчення дії наказу, через що неможливо точно і своєчасно встановити дату закінчення наказу про зарахування у розпорядження є безпідставними, оскільки оскаржується зафіксований у наказі факт зарахування у розпорядження і звільнення із займаної посади, про який позивача було повідомлено у встановленому законодавством порядку. Саме з дати ознайомлення ОСОБА_1 , а саме з 02 грудня 2019 року у позивача виникло право для звернення до суду.

Факт звільнення позивача з військової служби не пов`язаний із настанням події зарахуванням позивача у розпорядження директора ІСТЕ СБУ.

Оскаржується лише факт зарахування позивача у розпорядження, та даний наказ не містить строків дії наказу, а містить строк перебування ОСОБА_1 у розпорядженні з 21 листопада 2019 року по 20 лютого 2020 року включно.

Твердження позивача про те, що порушення його прав і свобод відбулось не в момент видання наказу, а в момент припинення його дії шляхом видання наказу на звільнення є необґрунтованим та безпідставним, оскільки, наказ СБУ від 21 листопада 2019 року № 1589-ОС/дск не припинявся та не скасовувався, а при звільненні з військової служби закінчився строк перебування ОСОБА_1 у розпорядженні на підставі пункту 48 Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007).

Таким чином, зарахування у розпорядження не є процедурою звільнення військовослужбовця з військової служби, а лише визначає його тимчасове службово-посадове становище на відповідний період часу.

Також позивачем у даній адміністративній справі не оскаржується порушення відповідачем процедури перебування позивача у розпорядженні. Натомість позивачем оскаржується лише факт його зарахування у розпорядження директора ІСТЕ СБУ на підставі наказу СБУ від 21 листопада 2019 року № 1589- ОС/дск.

До того позивач допускав настання як негативних, так і позитивних наслідків реалізації вказаного наказу, а тому останній на власний розсуд не скористався правом на оскарження наказу у визначений КАС України строк.

Позивач знав ще у грудні 2019 року про існування наказу від 21 листопада 2019 року № 1589-ос/ДСК, про своє зарахування у розпорядження директора ІСТЕ СБУ, проте звернувся до суду із позовними вимогами у червні 2020 року, що відбулось поза межами встановленого законодавством місячного строку.

При цьому місячний строк визнано законодавцем достатнім для того, щоб в адміністративних справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим позивачем не наведено обставин, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про залишення адміністративного позову без розгляду в частині визнання протиправним та скасування наказу СБУ від 21 листопада 2019 року № 1589-ос, так як в даному випадку з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається таких обставин, які б непереборно перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, якщо позивач вважав їх порушеними.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовний та апеляційних скаргах, які належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та зводяться до їх переоцінки.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruizv. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Отже, оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

Судді Л.О. Єресько

В.М. Соколов