Справа № 200/1904/21-а
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 р. Справа№200/1904/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району), в особі голови ліквідаційної комісії або ліквідатора, про стягнення компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення, та середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району), в особі голови ліквідаційної комісії або ліквідатора (надалі відповідач), про стягнення компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення при щорічних основних відпустках в розмірі 21055,00 грн., та середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2015 року по 31 липня 2020 року у розмірі 246 727,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при проходженні служби в органах внутрішніх справ України позивачу не нарахована та не сплачена матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних основних відпусток за період з 2004 року по 2014 роки, у зв`язку з чим позивач вважає, що має законні підстави на отримання компенсації вказаної соціальної виплати за відповідні періоди.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року відкрито провадження у справі № 200/1904/21-а за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення осіб (виклику) учасників справи. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

17 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив про безпідставність заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до пп. 3 п. 5 постанови КМУ від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» надано право, а не обов`язок керівникам держорганів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем та допомогу на оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового утримання. Так, відповідно до довідки Слов`янського МВ №4075/205/05-2021 лк від 12.03.2021 року за даними архіву позивачу була нарахована та виплачена матеріальна допомога у жовтні 2007 року 1600,00 грн., у червні 2010 року 1000,00 грн., у жовтні 2015 року 6800,00 грн. Щодо невиплати матеріальної допомоги у інших роках відповідач зазначив, що затвердженим кошторисом фонду грошового забезпечення за період 2004, 2006, 2008, 2009, 2011, 2013, 2014 роки не було передбачено витрат на виплату матеріальної допомоги, тому така допомога не нараховувалась. Крім того, рапортів про надання матеріальної допомоги від позивача не надходило. Щодо вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2015 року по 31 липня 2020 року у розмірі 246 727,00 грн. відповідач зазначає, що спеціальним законодавством, яке розповсюджується на спірні правовідносини, не передбачено право звільненого працівника міліції на середній заробіток за весь час затримки по день фактичної виплати грошових коштів при звільненні згідно зі ст. 117 КЗпП України. При цьому відповідач посилається на ст.ст. 23, 51, 119 Бюджетного кодексу України, згідно з якими, будь-які платежі можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Оскільки фінансування відповідача не здійснюється, то зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде вважатися бюджетним правопорушенням та суперечити законодавству. У зв`язку з чим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач наводить доводи на обґрунтування заявлених ним вимог, які аналогічні тим, що викладені у позові.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 8-9).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 позивач має статус учасника бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 11).

Майор поліції ОСОБА_1 проходив службу на посадах рядового та старшого начальницького складу ОВС в період з 01.12.1998 року до 06.11.2015 року та в Національній поліції України в період з 07.11.2015 року по 03.08.2020 року, що підтверджується довідкою-витягом за обліками інтегрованої інформаційно-пошукової системи (а.с. 14-15).

Згідно довідки ГУ МВС в Донецькій області від 17.09.2020 року № 397 лк позивач перебував у відпустках:

- за 2004 рік з 11.05.2004 по 11.06.2004 (наказ Слов`янського МВ від 12.05.2004 року № 18);

- за 2006 рік з 27.07.2006 по 31.08.2006 (наказ Слов`янського МВ від 01.08.2006 року № 413);

- за 2007 рік з 08.08.2007 по 14.09.2007 (наказ Слов`янського МВ від 21.08.2007 року № 88);

- за 2008 рік з 10.10.2008 по 15.11.2008 (наказ Слов`янського МВ від 10.10.2008 року №75);

- за 2009 рік з 02.06.2009 по 10.07.2009 (наказ Слов`янського МВ від 10.06.2009 року № 26);

- за 2010 рік з 15.07.2010 по 15.08.2010 (наказ Слов`янського МВ від 26.07.2010 року № 44), з 10.11.2010 по 21.11.2010 (наказ Слов`янського МВ від 12.11.2010 року № 73);

- за 2011 рік з 11.04.2011 по 20.04.2011 (наказ Слов`янського МВ від 28.04.2011 року № 16), з 16.08.2011 по 17.09.2011 (наказ Слов`янського МВ від 31.08.2011 року № 46);

- за 2013 рік з 16.08.2013 по 17.09.2013 (наказ Слов`янського МВ від 18.07.2013 року № 31), з 01.11.2013 по 10.11.2013 (наказ Слов`янського МВ від 12.11.2013 року № 46);

- за 2014 рік з 22.05.2014 по 31.05.2014 (наказ Слов`янського МВ від 16.06.2014 року № 28), з 07.07.2014 по 05.08.2014 (наказ Слов`янського МВ від 17.07.2014 року № 29);

- за 2015 рік наказом Слов`янського МВ (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_1 було призначено виплатити компенсацію за невикористану відпустку у кількості 37 діб.

Інформація про чергові щорічні відпустки ОСОБА_1 за 1998-2003, 2005, 2012 роки в Слов`янському ВП відсутня (а.с. 19).

Відповідно до довідки Слов`янського МВ №4075/205/05-2021 лк від 12.03.2021 року за даними архіву позивачу була нарахована та виплачена матеріальна допомога у жовтні 2007 року 1600,00 грн., у червні 2010 року 1000,00 грн., у жовтні 2015 року 6800,00 грн. (а.с. 52).

Згідно довідки Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 06.09.2020 року № 15727/601/05-2020, позивачу було нараховано та сплачено грошове забезпечення, зокрема: у травні 2004 року 517,06 грн.; у липні 2006 року 947,22 грн.; у серпні 2007 року 1631,91 грн.; у жовтні 2008 року 1857,30 грн.; у червні 2009 року 2048,67 грн.; у липні 2010року 2728,10 грн.; у серпні 2011 року 2946,36 грн.; у серпні 2013 року 3590,47 грн.; у липні 2014 року 4787,95 грн. (а.с. 16-18).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним є питання не нарахування та несплата позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щомісячних основних відпусток за період з 2004 року по 2014 рік.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі частини першої статті 19 Закону України «Про міліцію» (чинного на час виникнення спірних правовідносин у 2002-2005 роках) форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/26 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» (далі - Указ №926/26) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Зазначеним нормативно-правовим актом виплати визначені пунктом 2, на відміну від виплат, передбачених пунктом 3 цього Указу, не обмежувались розміром асигнувань, що виділяються на утримання цих органів та їх проведення було не правом, а обов`язком керівників органів внутрішніх справ.

Цей Указ набрав чинності з 01 грудня 1996 року та втратив чинність 01 січня 2008 року, відповідно до Указу Президента України від 18.12.2007 № 1234/2007 «Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України».

З 01 січня 2008 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Підпунктом 3 пункту 5 якої було надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при щорічній основній відпустці у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

На виконання зазначеної постанови та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом Міністра внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 затверджено та введено в дію з 01 січня 2008 року «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Пунктом 1.18 розділу І Інструкції №499 (в редакції до лютого 2010 року) визначено, що при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Пунктом 2.16 Інструкції №499 установлено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Таким чином, суд зазначає, що з 2008 року, виплата матеріальної допомоги була правом, а не обов`язком керівника органів і підрозділів внутрішніх справ, разом з тим, таке право має здійснюватися у межах асигнувань, що виділяються на утримання таких органів, та залежить, зокрема, від ефективності службово-трудової діяльності того чи іншого працівника ОВС.

Згідно довідки Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 12.03.2021 року ОСОБА_1 було нараховано та сплачено матеріальну допомогу у жовтні 2007 року 1600,00 грн., у червні 2010 року 1000,00 грн., у жовтні 2015 року 6800,00 грн.

Оскільки відсутні докази звернення позивача з рапортом про виплату йому допомоги за інші роки, тому відсутні підстави для визначення неправомірних дій відповідача в цій частині та стягнення з відповідача з 2008 року матеріальної допомоги на оздоровлення до щорічної основної відпустки.

Щодо посилання позивача на Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону № 565-XII міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Статтею 3 Закону №2011-XII визначено коло осіб, на яких розповсюджується дія цього Закону, а саме на

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Згідно частини 1 статті 5 Закону №2011-XII військовослужбовці це громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України.

Таким чином, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на працівників міліції.

Відповідно до вимог вищезазначеної Інструкції №499 позивачу мала нараховуватись та сплачуватись матеріальна допомога для оздоровлення при щорічній основній відпустці в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, тобто: у травні 2004 року 517,06 грн.; у липні 2006 року 947,22 грн.

Доводи позивача, що у 2007 року йому не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення не підтверджуються доказами, наявними у матеріалах справи та, навпаки, спростовуються довідкою відповідача від 12.03.2021 року №4075/205/05-2021лк.

За таких обставин сума, яка підлягала сплаті при звільненні позивача зі служби в міліції, складає 1464,28 грн.

Відносно вимог про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені за період з 06 листопада 2015 року по 31 липня 2020 року у розмірі 246272,00 грн., суд зазначає наступне.

На підставі статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно частини другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Разом з цим, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Вищезазначені висновки узгоджуються з правовою позиціє викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

Згідно довідки-витягу ГУ МВС України в Донецькій області від 17.09.2020 року днем звільнення позивача є 06.11.2015 року. Відповідно, останніми календарними місяцями роботи, що передують дню звільнення, є вересень та жовтень 2015 року.

Згідно довідки Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 16.09.2020 року № 15726/601/05-2020 грошове забезпечення у вересні та жовтні 2015 року склало: 12910,42 грн., середньоденне грошове забезпечення на час звільнення 6455,21 грн.

Позивачем визначений наступний розрахунок грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Згідно довідки Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 16.09.2020 року середньомісячне грошове забезпечення за вересень-жовтень 2015 року склало (5915,55 грн. +6994,87 грн.)/2=6455,21 грн. Середньоденне грошове забезпечення 6455,21/31=208,00 грн.

Згідно виробничого календаря України з 06 листопада 2015 року по 31 липня 2020 року було 1184 робочих днів, а тому станом на 01 серпня 2020 року середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку складає 246272,00 грн. (208,00 грн. середньоденне грошове забезпечення х 1184 робочих днів затримки).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, приймаючи до уваги пасивну поведінку позивача, який тривалий час (більш п`яти років) не звертався до суду зі стягнення невиплачених при звільненні сум без поважних причин, з огляду на невеликий розмір простроченої заборгованості роботодавця, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового утримання за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в міліції в сумі 1500,00 грн.

Наведена позиція суду в даному рішенні узгоджується з численною практикою Першого апеляційного адміністративного суду з вирішення подібного роду адміністративних спорів, в тому числі, що визначена постановами Першого апеляційного адміністративного суду у справах №200/1762/20-а, №200/6565/19-а.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) в особі голови ліквідаційної комісії або ліквідатора про стягнення компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення та середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) в особі голови ліквідаційної комісії або ліквідатора про стягнення компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення та середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

2. Стягнути з Слов`янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в сумі 1464 (одна тисяча чотириста шістдесят чотири) гривні 28 копійок.

3. Стягнути з Слов`янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в міліції в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судове рішення складено та підписано 01 квітня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.М. Чучко