Справа № 360/3586/20
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2021 року справа №360/3586/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021р. у справі № 360/3586/20 (головуючий І інстанції суддя Чернявська Т.І., складено у повному обсязі 22.02.2021 року у м. Сєвєродонецьку Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по звільненню за станом здоров`я відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 11 календарних років служби у розмірі 84546,00 грн; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по звільненню за станом здоров`я відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 10 календарних років служби у розмірі 76860,00 грн; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у зв`язку з невиплатою на день звільнення з військової служби належної ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги по звільненню за станом здоров`я відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

В обґрунтування позову зазначив, що Луганським обласним військовим комісаріатом не було виплачено в повному обсязі належну йому суму одноразової грошової допомоги по звільненню за станом здоров`я, у зв`язку із порушенням відповідачем пункту 2 статті 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) та неправильним обчисленням вислуги років позивача. За розрахунком позивача відповідач має доплатити йому одноразову грошову допомогу по звільненню за станом здоров`я за 10 повних календарних років служби у розмірі 76869,00 грн, а також на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язано Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення додатково за 10 повних календарних років служби в розмірі 76869,00 грн (сімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят дев`ять грн 00 коп.).

Стягнуто з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2020 року по 11 лютого 2021 року в сумі 3000,00 грн (три тисячі грн 00 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).

Частково не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції частково та ухвалити нове судове рішення по справі у частині стягнення з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2020 року по 11 лютого 2021 року в сумі 111576,96 грн. (середньоденне грошове забезпечення 516,56 грпн.х216 календарних днів затримки у розрахунку при звільненні = 111576,96 грн.), а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення.

В обґрунтування, посилається на рішення Конституційного Суду України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012. Вважає, що висновки суду не відповідають правової позиції Верховного Суду України щодо врахування істотної частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час за час затримки розрахунку, що є порушенням його прав спрямованим на захист звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача в частині відмови в задоволенні позовних вимог, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині позовних вимог, які судом першої інстанції задоволені.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і встановив наступне.

ОСОБА_1 з 03 травня 2019 року по 10 липня 2020 року на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу проходив військову службу в 53 окремій механізованій бригаді оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних сил України на посаді заступника командира медичної роти з морально-психологічного забезпечення (з 03 травня 2019 року по 08 серпня 2019 року) та ІНФОРМАЦІЯ_4 на посаді заступника начальника відділу соціального забезпечення (з 08 серпня 2019 року по 10 липня 2020 року) (а.с. 13-16, 22-23, 24, 51, 66, 69-74).

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 06 липня 2020 року № 189, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 , заступника начальника відділу соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час) (а. с. 17).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 10 липня 2020 року № 129 визначено вважати ОСОБА_1 , що справу та посаду здав, та з 10 липня 2020 року виключено зі списків особового складу Луганського обласного та зазначено, що вислуга років у Збройних Силах України станом на 10 липня 2020 року становить: календарна - 08 років 02 місяці 19 днів, пільгова - 01 рік 05 місяців 18 днів, загальна - 09 років 08 місяців 07 днів. Наказано виплатити ОСОБА_1 відповідно до абзацу першого частини другої статті 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу по звільненню в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 1 (один) календарний рік в розмірі: 7686 (сім тисяч шістсот вісімдесят шість) грн 90 коп. військового комісаріату та всіх видів забезпечення (а.с. 18-19, 65).

Не погоджуючись з указаною сумою, позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні за станом здоров`я в розмірі 76860 грн. та нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення додатково за 10 повних календарних років служби в розмірі 76869 грн.

Постанова суду першої інстанції у вказаній частині не є предметом апеляційного оскарження.

Частково задовольняючи позовні вимоги і зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення (11 лютого 2021 року) в сумі 3000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України. При цьому, суд врахував правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18, зазначивши, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку має бути виплачено у розмірі 3000 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року про справі № 821/1083/17 визначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Як уже зазначено, у цій справі позивачу під час звільнення 10 липня 2020 року не виплачено в повному обсязі одноразову грошову допомогу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на таке.

У даній справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає невиплату належного грошового забезпечення: одноразової грошової допомоги в розмірі 76869,00 грн.

Відповідно до інформації відповідача від 24.03.2021 № ВФЗ-332 при звільненні позивачу нараховано та сплачено 35592,18 грн., в тому числі щомісячні види грошового забезпечення, грошову допомогу при звільненні в розмірі 7686,90 грн., винагороду за участь в Операції об`єднаних сил, грошову компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій за 2020 рік у розмірі 7076,16 грн., індексацію грошового забезпечення.

Сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 76869,00 грн. становить 110543,84 гривні.

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 112461,18, з яких: щомісячні суми грошового забезпечення, грошова допомога при звільненні 7686,90 грн., винагорода за участь в Операції об`єднаних сил, компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення: 35592,18 (31,6%) та одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 76869,00 грн. (68,4%).

Виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 75611,99 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (68,4% від 110543,84 грн.).

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час розрахунку при звільненні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 321 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 р. у справі № 360/3586/20 - змінити.

В абзаці четвертому резолютивної частини замість слів: «3000 грн.» вказати: «75611,99 грн.».

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 360/3586/20 залишити без змін.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді: А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв