Справа № 240/22292/20
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, стягнення коштів,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просить:
- визнати протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум належних йому у день звільнення (невчасна виплата грошового забезпечення у розмірі 102914,73 грн);
- стягнути з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасна виплата грошового забезпечення у розмірі 102914,73 грн) за період з 14.05.2020 до 16.12.2020 в сумі 136317,60 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що на день звільнення зі служби відповідачем було затримано проведення з ним розрахунку при звільненні, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення, який відповідачем здійснено лише 30 жовтня 2020 року, чим порушено вимоги Кодексу законів про працю України, а тому позивач за захистом своїх прав звернулась до суду.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 4 січня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України надати до суду довідку про середньоденний заробіток ОСОБА_1 (а.с.22-24).
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку із несплатою судового збору за подання позову.
19 березня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява разом із квитанцією про сплату судового збору в сумі 840,80 грн (а.с.42-43), якими позивач усунув недоліки позовної заяви.
29 березня 2021 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду продовжено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач проходив службу у Північному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України.
Встановлено, що наказом №849-ОС від 18.08.2019 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас (а.с.9).
Відповідно до наказу №337-ОС від 30.09.2019 позивача із 30 вересня 2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.10).
Після ознайомлення з матеріалами для призначення пенсії позивачу стало відомо про те, що йому не у повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення.
На заяву позивача про здійснення виплати грошового забезпечення позивачем отримано відмову, яку було оскаржено до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №240/3864/20, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 (а.с.16-18) позовні вимоги ОСОБА_1 до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - задоволено. Визнано протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, які полягають у не застосуванні п.1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704 при обчисленні ОСОБА_1 , починаючи з 01.03.2018 по 31.12.2018 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VІІІ на 01.01.2018. Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України вчинити дії щодо перерахунку ОСОБА_1 , починаючи з 01.03.2018 по 31.12.2018 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII на 01.01.2018, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти. Визнано протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, які полягають у не застосуванні п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704 при обчисленні ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2019 по 30.09.2019 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 №2629-VIII на 01.01.2019. Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України вчинити дії щодо перерахунку ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2019 по 30.09.2019 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України від 23.11.2018 №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на 01.01.2019, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти. Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 , недоплачені протягом 2018 та 2019 років суми грошового забезпечення з урахуванням проведеного перерахунку відповідно до пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" 50-ти відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законами на 1 січня календарного року, а саме: Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VІІІ на 01.01.2018 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 №2629-VIII на 01.01.2019 (а.с.12-15).

Зазначені кошти, а саме: недоплачене грошове забезпечення перераховано на банківський рахунок двома частинами: перша сума 13.11.2020 40780,44 грн; друга сума 16.12.2020 62134,29 грн, що підтверджується виписками АТ КБ Приватбанк від 14.11.2020 та від 16.12.2020 (а.с.19-20).

Вважаючи дії відповідача щодо непроведення остаточного та повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд виходить із наступного.

Частина 1статті 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі Меньшакова проти України, а саме: у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Та підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити грошове забезпечення у повному обсязі у день звільнення 30 вересня 2019 року, проте виконав свій обов`язок лише 16 грудня 2020 року.

Враховуючи, що позивачу не виплачено належне йому грошове забезпечення у день звільнення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивача звільнено з військової служби з 30 вересня 2019 року, а виплата грошового забезпечення у повному обсязі відповідачем здійснена 16 грудня 2020 року.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Виходячи із засад співмірності, суд вважає, що слід застосувати висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16) та зменшити відповідну суму середнього заробітку, що підлягає до стягнення.

Так, згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно висновків, викладений у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справа №480/3105/19, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Також суд враховує висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Ураховуючи наведені правові висновки та застосовуючи спосіб розрахунку, наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), суд здійснив такі обчислення.

Так, позивачу при звільненні було виплачено: вихідну допомогу при звільненні із розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний календарний рік служби 322810,13 грн; компенсацію за невикористані дні відпустки 18912,11 грн, індексацію грошового забезпечення 951,32 грн, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань 2220,00 грн, 19770,97 грн грошового забезпечення, всього нараховано грошового забезпечення до виплати у розмірі 364664,53 грн (а.с.34-35).

За рішенням суду у справі №240/3864/20 позивачу виплачено 13.11.2020 - 40780,44 грн, 16.12.2020 62134,29 грн, що разом складає 102914,73 грн недоплаченого грошового забезпечення (а.с.19-20).

Отже, загальна сума належних при звільненні виплат становить: 364664,53 грн (грошове забезпечення, що було нараховане і виплачене) + 102914,73 грн (недоплачене грошове забезпечення, що було виплачене за рішенням суду) = 467579,26 грн (грошове забезпечення, що мало бути виплачене у день звільнення (100%), з яких 77,99% складає грошове забезпечення, що було нараховане та виплачене у розмірі 364664,53 грн, та 22,01% недоплачене грошове забезпечення, що було виплачене позивачу за рішенням суду у розмірі 102914,73 грн.

Час затримки розрахунку при звільненні з 14 травня 2020 року (дата заявлена позивачем - дата прийняття судом рішення у справі №240/3864/20) до 16 грудня 2020 року (дата фактичної виплати усіх сум) складає 217 днів.

Згідно довідки Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26 січня 2021 року №6 середньоденний заробіток позивача на день звільнення з посади становив 613,60 грн (а.с.33).

Сума середнього заробітку за 217 днів становить: 613,60 грн (середній заробіток позивача) х 217 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 133151,20 грн.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 22,01% середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 29306,58 грн (133151,20 грн х 0,2201 (22,01%)), тобто пропорційно до недоплаченого грошового забезпечення.

Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного суду України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем в порушення частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного суду України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошового забезпечення), а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Суд, не приймає доводи відповідача щодо того, що середній заробіток вже був виплачений позивачу, оскільки наведені відповідачем суми були виплачені виходячи з розрахунку з 01.10.2018 до 26.12.2019 (а.с. 32) та не включають період до дня фактичного розрахунку. Решта доводів сторін не приймаються судом як необґрунтовані.

Відповідно до частини 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. У зв`язку із частковим (21,50%) задоволенням позовних вимог (позивач просив стягнути 136317,60 грн, судом стягується 29306,58 грн) суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог у сумі 180,77 грн (840,80грн х 0,215 (21,50%)).

Керуючись статтями 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (вул.Промислова, 5, м.Житомир, 10025, ) про визнання дій протиправними, стягнення коштів.

Визнати протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум (грошове забезпечення у розмірі 102914,73 грн), належних йому у день звільнення.

Стягнути з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14.05.2020 до 16.12.2020 в сумі 29306,58 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 180,77 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін