Справа № 200/5659/20-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 р. Справа№200/5659/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання Воліковій О.О.,

за участю:

представника позивача - Олійник Л.М.,

представника відповідачів - 2,3, 4 та третьої особи - Лушер Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, Держави в особі Київської обласної прокуратури, за участю третьої особи Донецької обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Держави в особі Державної казначейської служби, Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб: Прокуратури Дніпропетровської області, Прокуратури Київської області, Прокуратури Донецької області про стягнення з Держави України за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого і Державній казначейській службі України 866 813,28 грн. збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати внаслідок прийняття неконституційного акту.

В обґрунтування позову зазначено, що Законом України «Про прокуратуру» встановлено розмір посадового окладу прокурора місцевої прокуратури, проте у період з липня 2015 по грудень 2019 року включно оклад позивачки нараховувався не розмірі, встановленому ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України на підставі змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України». В подальшому, положення, на підставі яких нараховувався посадовий оклад, зокрема, п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, були визнані неконституційними.

У зв`язку з наведеним, позивачка вважає, що їй було завдано збитків, обов`язок по відшкодуванню яких покладається на державу.

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

22 липня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення на позовну заяву від Прокуратури Донецької області. Представник третьої особи пояснив, що станом на 26 жовтня 2014 року позивачка не працювала в Прокуратурі Донецької області, а тому позовні вимоги не стосуються правовідносин з Прокуратурою Донецької області.

24 липня 2020 року на електрону адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної казначейської служби України. Представник відповідача зазначив, що Казначейство відповідно до своїх повноважень лише виконує заходи для виконання судових рішень, не може бути відповідачем у справі та боржником в процесі виконання судового рішення.

28 липня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення від Прокуратури Київської області. Представник прокуратури пояснив, що нарахування та виплата заробітної плати позивачці здійснювалась на підставі та у розмірах, встановлених як нормативно-правовими актами, що мають силу Закону так і постановою КМУ від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратуру». Щодо доводів позивачки про визнання неконституційними норми п. 26 Бюджетного кодексу України в частині регулювання оплати праці працівників прокуратури зазначив, що положення, які втратили чинність відповідно до рішення Конституційного Суду України, втрачають чинність саме з дня ухвалення такого рішення. Також представник прокуратури зазначив, що дія ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ) стосується Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, а відтак не поширюється на прокурорів регіональних та місцеві прокуратур, в тому числі на позивачку, яка на момент пред`явлення позову перебувала на посаді прокурора відділу регіональної прокуратури.

28 липня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення Прокуратури Дніпропетровської області. Представник прокуратури зазначив, що прокуратура Дніпропетровської області фінансувалась в період з 2015 року по 2020 рік включно головним розпорядником коштів відповідно до чинного законодавства. За таких обставин, оскільки з часу набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» розміри окладів працівників прокуратури регулювались постановами КМУ та Законами України про Державний бюджет України і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, прокуратура Дніпропетровської області не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачці заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірі інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Представник прокуратури зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення. Крім того, недоотриманий позивачкою розмір заробітної плати не може вважатись збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

04 серпня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

12 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Офісу Генерального прокурора. Представник відповідача зазначив, що оплата праці працівників прокуратури регулюється нормами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з дня визнання неконституційними положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, тобто з 26 березня 2020 року.

11 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій відповідачами по справі зазначено Державу в особі Прокуратури Дніпропетровської області, Державу в особі Прокуратури Київської області та третю особу - Державну казначейську службу.

У вказаній заяві позивачка виклала позовні вимоги у наступній редакції: стягнути з Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 31 травня 2019 року у сумі 592 940,46 грн. за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України; стягнути з Держави України в особі Київської обласної прокуратури матеріальну шкоду у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2019 року по 31 серпня 2020 року у сумі 283 591,19 грн. за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України.

Ухвалою суду від 18 листопада 2020 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби, Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Прокуратури Дніпропетровської області, Прокуратури Київської області, Прокуратури Донецької області про стягнення збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати, залучено до участі у справі у якості співвідповідача Державу в особі Прокуратури Дніпропетровської області (, місцезнаходження: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 38), залучено до участі у справі у якості співвідповідача Державу в особі Прокуратури Київської області (, місцезнаходження: м. Київ, Бульвар Лесі Українки, 27/2).

Відкладено підготовче засідання та призначено підготовче засідання в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби (далі - відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 2), Держави в особі Прокуратури Дніпропетровської області (далі - відповідач 3), Держави в особі Прокуратури Київської області (далі - відповідач 4), за участю третьої особи Прокуратури Донецької області (далі - третя особа) про стягнення матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати на 04 грудня 2020 року об 15 год. 30 хв.

24 листопада 2020 року на адресу суду надійшли пояснення Київської обласної прокуратури. Представник відповідача-4 заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що позивачка, посилаючись на норми Бюджетного кодексу України та Приписи Порядку стягнення коштів державного та місяцевого бюджетів або боржників, затверджених постановою КМУ від 03.08.2011 № 845 не бере до уваги, що підставою для безспірного списання коштів є саме незаконне прийняття рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади. При цьому визнання неконституційними певних норм законодавства не свідчать та не може свідчити про протиправність чи незаконність дій органів прокуратури. З врахуванням викладеного, оскільки в діях прокуратури Київської області немає вини в невиплаті позивачці недоотриманої заробітної плати внаслідок неконституційного акту, підстави для стягнення спірної суми з Київської обласної прокуратури відсутні.

04 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Дніпропетровської обласної прокуратури. Представник відповідача-3 заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що прокуратура Дніпропетровської області здійснювала нарахування та виплату заробітної плати відповідно до чинних на той момент нормативно-правових актів, а тому підстави для визнання дій протиправними відсутні. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді шкоди є доведення факту неправомірних дій чи бездіяльності органу чи його посадових осіб, наявність школи та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю та заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

05 січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від Київської обласної прокуратури. Представник відповідача-4 заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що нарахування та виплата заробітної плати позивачці здійснювалась н підставі та у розмірах встановлених як нормативно-правовими актами, що мають силу Закону так і постановою КМУ від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратуру». Стосовно доводів позивачки щодо визнання неконституційними норми п. 26 Бюджетного кодексу України в частині регулювання оплати праці робітників органів прокуратури, то такі положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення. Крім того, на період реформування системи органів прокуратури, плата працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови КМУ № 505 від 31.05.2012 р. згідно якої здійснювалось нарахування та виплата заробітної плати прокурорам, які не пройшли атестацію. Днем початку роботи Офісу Генерального прокурора визнано 02 січня 2020 року. Станом на дату пред`явлення позову обласні та окружні прокуратури не створено. Враховуючи наведене, дія ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» стосується Офісу Генерального прокурора обласних та окружних прокуратур, а відтак не поширюється на прокурорів регіональних та місяцевих прокуратур. Також представник відповідача зазначив про безпідставність посилань позивачки на статтю 1175 ЦК України.

Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року замінено відповідача Державу в особі Прокуратури Дніпропетровської області на Державу в особі Дніпропетровської обласної прокуратури (), замінено відповідача Державу в особі Прокуратури Київської області на Державу в особі Київської обласної прокуратури (), замінено третю особу Прокуратуру Донецької області на Донецьку обласну прокуратуру ().

Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, наполягала на його задоволенні.

Представник відповідачів 2,3,4 та третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні, суд розглянувши клопотання Дніпропетроської обласної прокуратури про зупинення провадження у справі до вирішення судом касаційної інстанції справи №160/6949/20 у подібних правовідносинах, відмовив у задоволенні такого клопотання, у зв`язку з відсутністю об`єктивних причин, які унеможливлюють вирішення даної справи на даний час, за наявними матеріалами справи.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивачка - ОСОБА_1 громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідно до записів у трудовій книжці позивачки 19 квітня 2012 року позивачка призначена стажистом на посаду помічника прокурора Кіровського району м. Донецька на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною, 06 грудня 2012 року переведена стажистом прокурора прокуратури Кіровського району м. Донецька на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною, 27 березня 2013 року у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису призначена прокурором прокуратури Кіровського району Донецької області, 02 грудня 2013 року переведена старшим прокурором прокуратури Кіровського району м. Донецька, 07 жовтня 2014 року звільнена з посади в порядку переведення на роботу в органи прокуратури Дніпропетровської області, 10 жовтня 2014 року призначена старшим прокурором прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська в порядку переведення з органів прокуратури Донецької області, прийняла присягу працівника прокуратури, 15 грудня 2015 року призначено прокурором Дніпропетровської місцевою прокуратури № 1,13 червня 2019 року звільнена з посади та з органів прокуратури Дніпропетровської області в порядку переведення до органів прокуратури Київської області, 14 червня 2019 року призначена на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області, тимчасово на період відпустки ОСОБА_3 для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в порядку переведення з органів прокуратури Дніпропетровської області.

Судом встановлено, що посадовий оклад позивачки у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року становив 1444 грн., з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 2048 грн., з 06 вересня 2017 року по 13 червня 2019 року 5660 грн., з 14 червня 2019 року - 5730 грн.

Зазначені оклади були встановлені у відповідності до норм Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а не у відповідності о положень ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивачка вважає, що діями та рішеннями Держави Україна було порушено її право на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру» чим завдано їй майнову шкоду актом, що визнано неконституційним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» 1697-VII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.9 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 1774-VIII частину 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» викладено в такій редакції: «Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2018 року - 1762 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2019 року - 1921 гривня.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

З 1 січня 2020 року - 2102 гривні.

Разом з цим, суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України «Про прокуратуру» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Згідно статті 90 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Закон України від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 19 березня 2020 року у справі № 806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16.

Як вже зазначено вище, схема посадових окладів працівників прокуратури затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» затвердити схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

У відповідності до положень вказаної постанови посадовий оклад позивачки складав:

З 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - 1444 грн.;

З 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 2048 грн.;

З 06 вересня 2017 року по 13 червня 2019 року - 5660 грн.

Відповідно до розрахунків листів за період червень 2019 року по квітень 2020 року, посадовий оклад позивачки складав 5730 грн.

Зазначений факт знайшов своє підтвердження у листі Прокуратури Дніпропетровської області від 05 травня 2020 року № 18-687вих 20 та підтверджується розрахунковими листами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає про рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року та вказує, що заподіяна їй шкода виникла до виявлення факту неконституційності акту, у період коли він діяв та ще не був визнаний неконституційним. Посилаючись на положення статті 1175 ЦК України, якою встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів, просила суд стягнути матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 28 січня 2021 року у справі № 560/703/20.

Суд звертає увагу, що у рішенні Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 22 Цивільного Кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Як встановлено судом, позивачка просить суд стягнути на її користь матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати.

Разом з цим, з огляду на вищенаведені норми, суд вважає, що недоотриманий позивачкою розмір заробітної плати не може вважатись збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у судових рішеннях по справі №560/703/20, які залишені без змін постановою Верхового суду від 28 січня 2021 року.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність у відповідачів права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачки самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою КМУ №505 та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди за період з 01 липня 2015 року до 26 березня 2020 року.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди за період з 26 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19.09.2019 № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року та яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, частина 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» викладена у такій редакції: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.»

Таким чином, з 25 вересня 2019 року положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлюють розміри посадових окладів прокурорів окружних прокуратур.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Відповідно до п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".

Наказом Генерального прокурора від 23 грудня 2019 року № 351 днем початку роботи Офісу Генерального прокурора визначено 02 січня 2020 року.

При цьому суд звертає увагу, що у спірний період з 26 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року обласні та окружні прокуратури створені не були.

Таким чином, дія статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції дійсній у період з 26 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих прокуратур, оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Суд звертає увагу, що положення до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX не визнані неконституційними.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення матеріальної шкоди за період з 26 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за подання даної категорії справ, а тому судові витрати не відшкодовуються.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, Держави в особі Київської обласної прокуратури, за участю третьої особи Донецької обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати - відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 24 березня 2021 року.

Повний текст рішення складено 31 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко