Справа № 420/9354/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9354/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року залишено без руху адміністративний позов ОСОБА_1 .

19.10.2020 року (вх.№43457/20) від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із уточненою позовною заявою.

В уточненій позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси, викладену у листі від 11.06.2020 року №2875/13-08 відносно не встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

Підстава звернення до суду: позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови, яка викладена у листі від 11.06.2020 року №2875/13-08, у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та відноситься до категорії 1, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 26.06.2019 року, має другу групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії НОМЕР_2 .

З посиланням на п. 9 ч. 2 ст. 7, ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», абз.2 п.7, п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 та фактичні обставини даної адміністративної справи, позивач зазначає, що формування ЦО. в т.ч. і невоєнізовані створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та п наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

У позові вказано, що 29.05.2020 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси з метою встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, однак, Управління соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси надало відмову від 11.06.2020 № 2875/13-08 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Таку відмову позивач вважає протиправною.

Ухвалою суду від 30.10.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії (в редакції уточнень від 19.10.2020 року вх.№43457/20) і відкрито провадження в адміністративній справі.

Вказаною ухвалою судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст.262 КАС України.

17.11.2020 року (вх.№48875/20) від представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зазначено, що Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси є територіальним органом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради без права юридичної особи.

Щодо змісту позовних вимог, Департаментом вказано, що на обліку управління соціального захисту населення в Київському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, затвердженому постановою КМУ від 29.01.2003 року №117, перебуває ОСОБА_1 , як дитина війни, громадянин, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, особа з інвалідністю II групи, захворювання пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Департаментом зазначено, що 11.10.2017 року до управління соціального захисту населення в Київському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся ОСОБА_1 із заявою про встановлення статусу «Інваліда війни II групи». До вказаної заяви надав наступні документи в копіях: посвідчення І категорії серії НОМЕР_3 від 12.11.1997 року; експертний висновок від 11.07.1997 року №16070/42-7; довідка про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 2-18 ОГ №001873; довідка МСЕК Серії 2-18 ОА №060916; виписка з наказу №330 від 26.08.1986 року про направлення ОСОБА_1 в розпорядження «Киевглавснаба»; довідка від 29.05.1997 року №120/16-22 про те, що ОСОБА_1 був відряджений до 30-км. зони Чорнобильської АЕС з 27.08.1986 року по 28.09.1986 року; довідка від 28.08.1986 року про те, що ОСОБА_1 приймав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС; почесна грамота, видана ОСОБА_1 ; наказ від 30.04.1986 року №173 про призначення оперативних груп; розпорядження від 27.04.1986 року; виписка з розпорядження від 30.04.1986 року №02; інформаційна довідка від 27.09.2017 року №01.1-14/1527-3; відповідь ОСОБА_1 від 28.09.2017 року №01.1-14/1556.

Як вказано у відзиві, для отримання посвідчення «Інваліда війни» згідно з пунктом 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» для підтвердження приналежності осіб, залучених до складу формування Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи необхідно надати зокрема наказ відповідного органу про те, що підрозділ, в якому працювала особа входив до складу формувань Цивільної оборони. Під час розгляду наданого ОСОБА_1 пакету документів, управління прийшло до висновку про необхідність звернутися до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації для надання додаткових роз`яснень, оскільки ОСОБА_1 не надано документального підтвердження факту залучення особи до формувань Цивільної оборони. Вказане звернення оформлене листом від 19.10.2017 року№3203. Про факт направлення заяви про встановлення статусу інваліда війни до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації для вирішення питання було повідомлено ОСОБА_1 листом від 19.10.20107 року №4284вх. 21.11.2017 року отримано відповідь Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації на запит, в якому повідомлялося про необхідність надання заявником наказу відповідного органу про те, що підрозділ, в якому працювала особа входив до складу формувань Цивільної оборони.

Департамент вказує, що оскільки ОСОБА_1 не надано жодних підтверджуючих доказів залучення його до складу формувань Цивільної оборони, то управлінням було правомірно відмовлено у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни II групи, згідно з чинним законодавством. Про зазначене рішення було повідомлено заявника листом від 24.11.2017року №3610. 29.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до управління про перегляд рішення про відмову у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни II групи від 24.11.2017 року №3610. 11.06.2020 року ОСОБА_1 було повторно надано відповідь.

Також, у відзиві Департамент зазначає, що у разі задоволення позовних вимог щодо зобов`язання надати статус особи з інвалідністю внаслідок війни II групи вказане буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства.

Зважаючи на вищевикладене, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

03.12.2020 року (вх.№51588/20) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив разом із додатками, в якій, з посиланням на лист Управління з питань цивільного захисту Виконавчого органу Київської міської ради від 27.02.2020 року №079-328 ОСОБА_1 додатково зазначає, що ним були надані усі необхідні документи для надання йому статусу інваліда внаслідок війни.

08.12.2020 року (вх.№52427/20) від представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до суду надійшли заперечення, в яких додаткового вказано, що лист Управління з питань цивільного захисту Виконавчого органу Київської міської ради від 27.02.2020 року №079-328 позивачем до Департаменту не надавався, тому під час прийняття рішення не враховувався.

Ухвалою суду від 29.12.2021 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради () та розпочато спочатку розгляд справи №420/9354/20.

05.01.2021 року (вх.№501/21) від представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому, з посиланням на доводи та обґрунтування, які викладено у відзиві, що надійшов до суду 17.11.2020 року за вх.№48875/20, Департамент просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

18.01.2021 року (вх.№2406/21) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій наведено ідентичні раніше викладеним доводам, які, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для задоволення його позовних вимог.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв на адресу суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзивів на позов, відповіді на відзив на заперечень, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступне.

11.10.2017 року до управління соціального захисту населення в Київському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся ОСОБА_1 із заявою про встановлення статусу «Інваліда війни II групи» (а.с.61-62).

До вказаної заяви надав наступні документи:

- копія посвідчення І категорії серії НОМЕР_3 від 12.11.1997 року;

- копія експертного висновку від 11.07.1997 року №16070/42-7;

- копія довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 2-18 ОГ №001873;

- копія довідки МСЕК Серії 2-18 ОА №060916;

- копія виписки з наказу №330 від 26.08.1986 року про направлення ОСОБА_1 в розпорядження «Киевглавснаба»;

- копія довідки від 29.05.1997 року №120/16-22 про те, що ОСОБА_1 був відряджений до 30-км. зони Чорнобильської АЕС з 27.08.1986 року по 28.09.1986 року;

- копію довідки від 28.08.1986 року про те, що ОСОБА_1 приймав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС;

- копія почесної грамоти, виданій ОСОБА_1 ;

- копія наказу від 30.04.1986 року №173 про призначення оперативних груп;

- копія розпорядження від 27.04.1986 року;

- копія виписки з розпорядження від 30.04.1986 року №02;

- копія інформаційної довідки від 27.09.2017 року №01.1-14/1527-3;

- копія відповіді ОСОБА_1 від 28.09.2017 року №01.1-14/1556.

19.10.2017 року за вих. №3203 управлінням соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надіслано до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації лист, в якому просило в порядку консультації розглянути копії документів позивача щодо вирішення питання про встановлення статусу інваліда війни відповідно до п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та видачі пільгового посвідчення (а.с.71).

Листом від 19.10.2017 року за вих. №4284вх про надання вищевказаного листа управлінням соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повідомлено позивача (а.с.72).

15.11.2017 року Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації на адресу управління соціального захисту населення в Київському районі м.Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради складено листа №02-02/2948/3005, в якому надано роз`яснення щодо питання про встановлення статусу інваліда війни відповідно до п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та видачі пільгового посвідчення (а.с.73).

24.11.2017 року управлінням соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на адресу позивача складено листа №3610 (а.с.74), в якому щодо звернення ОСОБА_1 з питань встановлення статусу інваліда війни проінформовано, що згідно роз`яснення, наданого Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації, для встановлення статусу інваліда війни як особі, яка була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, необхідно надати докази про залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони.

У листі вказано, що таким документом є наказ відповідного органу про те, що підрозділ, в якому працювала особа, входив до складу формувань Цивільної оборони. Також, необхідні документи підтвердження факту залучення особи до формувань Цивільної оборони, які можуть дати тільки архівні первинні документи 1986 року з ініціативи заявника, посиланням на номер розпорядження ЦО та характером виконаних робіт, які завірені печатками та штампами того часу.

Враховуючи вищевикладене, зазначено у листі №3610, підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни немає.

Судом встановлено, що 29.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до управління про перегляд поданих ним пакету документів щодо видачі йому посвідчення прирівняного до інваліда війни (а.с.75).

11.06.2020 року за вих. №2875/1308 ОСОБА_1 . Управлінням соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси було надано відповідь, в якій зазначено про відсутність підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.76).

У вказаному листі зазначено, що , для встановлення статусу інваліда війни як особі, яка була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, необхідно надати докази про залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони.

У листі вказано, що таким документом є наказ відповідного органу про те, що підрозділ, в якому працювала особа, входив до складу формувань Цивільної оборони. Також, необхідні документи підтвердження факту залучення особи до формувань Цивільної оборони, які можуть дати тільки архівні первинні документи 1986 року з ініціативи заявника, посиланням на номер розпорядження ЦО та характером виконаних робіт, які завірені печатками та штампами того часу.

Суд зазначає, що підставою звернення позивач до суду є те, що він вважає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови, яка викладена у листі від 11.06.2020 року №2875/13-08, у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Так, відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки підставою для звернення позивача до суду є саме висновки позивача про відсутність підстави для відмови, яка викладена у листі від 11.06.2020 року №2875/13-08, у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, ОСОБА_1 , звернувшись до суду з даним позовом 22.09.2020 року, дотримався визначених приписами ст.122 КАС України строків звернення до суду.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII).

Стаття 4 Закону № 3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України від 28.09.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Крім цього, аналізуючи приписи пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Водночас, відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 № 92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Відтак, відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 1986 року позивача було прийнято на посаду «Рабочего-крановщика автокрана К- 162 в железнодорожный цех» Объединения «Одесснабмашимпорт», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-12).

Відповідно до виписки з наказу об`єднання з реалізації машинобудівної продукції, що надходить по імпорту від 26.08.1986 № 330, робітника-крановика ОСОБА_1 направлено в розпорядження «Київглавснаба» з 27 серпня 1986 року по 27 вересня 1986 року (а.с.13, 65).

Наказом начальника цивільної оборони споживчої кооперації Київської області від 01.05.1986 № 01 направлено працівників до населених пунктів Чорнобильського району (а.с.14).

Відповідно до довідок «Одесапроммашімпорт» від 29.05.1997 № 120/16-22, листа Поліської районної державної адміністрації Київської області від 06.08.1997 № 382/7179, довідки Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 19.03.2020 № 744-Г-11.1-21 ОСОБА_1 був відряджений у 30-ти км зону Чорнобильської АЕС та був зайнятий на роботах в пункті перевантаження, дезактивації і санітарної обробки с. Діброва Поліського району Київської області (зона особливого контролю КПП і Д «Діброва» і в зоні № 1) з 27 серпня 1986 року по 28 вересня 1986 року (а.с.15-19, 65-зворотній бік, 66).

При цьому у довідці Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 19.03.2020 № 744-Г-11.1-21 вказано, що в особовому рахунку по нарахованій заробітній платі за період роботи в об`єднанні «Одесапроммашімпорт» з 1986 рік щодо ОСОБА_1 , 1943 року народження міститься запис про його відрядження з 27.08. по 28.09 включно до Чорнобиля.

З вказаних доказів вбачається, що позивач брав участь в роботах з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі Комплексного пункту перевантаження і дезактивації (КПП і Д) «Діброва в зоні відчуження та відселення з 27.08 по 28.08.1986 року як особа, яку відряджено з об`єднання «Одесапроммашімпорт».

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).

Згідно з пунктом 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни інвалід".

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Також суд звертає увагу на обставину, що до 14.01.2009 Положення № 302 містило вимогу (пункт 12 Положення) про те, що посвідчення, зазначені в пунктах 3, 4 і 5 цього Положення, видаються на підставі одного з таких документів:

а) учасникам бойових дій: "Удостоверение участника войны", "Свидетельство о праве на льготы", "Удостоверение" (за наявності штампа "Україна. Учасник бойових дій"), довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, МЗС;

б) інвалідам війни: Удостоверение инвалида Отечественной войны", "Удостоверение инвалида о праве на льготы", для малолітніх в`язнів - "Удостоверение" і довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності, довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, Мінсоцзахисту;

в) учасникам війни: "Удостоверение" за наявності штампа "Україна. Учасник війни", "Удостоверение о праве на льготы", "Пенсійне посвідчення" (за наявності штампа або запису "Україна. Учасник війни"), довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, Мінсоцзахисту;

г) особам, на яких поширюється чинність цього Закону: "Пенсійне посвідчення" (за наявності штампа або запису "Україна. Сім`я загиблого" або "Україна. Дружина (чоловік) померлого інваліда (учасника) Вітчизняної війни", довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, Мінсоцзахисту.

Однак у подальшому даний пункт був виключений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 № 12.

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни, починаючи з 2009 року, є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Водночас наявність жодних додаткових довідок чи інформації законодавством не вимагається.

Згідно з Експертним висновком від 11.07.1997 № 16070/42-7, Донецька регіональна міжвідомча експертна рада на засіданні № 38 від 11 липня 1997 року позивачу встановила діагноз: Гіпертонічна хвороба друга стадія, кризовий перебіг (а.с.10, 63-зворотній бік).

У висновку вказано, що захворювання пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до Витягу із акту огляду у МСЕК серії 2-180А № 060916 від 28.08.1999 позивачу встановлена друга група інвалідності, причина інвалідності: ліквідація наслідків на ЧАЕС (а.с.8-звортній бік, 64).

Тобто позивач є особою з інвалідністю у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами та відповідачем не заперечується.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Оскільки суду не надано жодних доказів того, що позивач не досяг 16 років, був інвалідом або мав мобілізаційний припис на момент його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, суд дійшов висновку, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а відтак має право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни із видачею відповідного посвідчення.

При цьому, посилання відповідача як на підставу для відмови в наданні позивачеві статусу інваліда війни на відсутність документів, які повинні містити інформацію про наказ чи розпорядження про залучення його до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку він виконував під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, як то передбачено у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 14.08.2006 № 04-9492/281 не приймаються судом до уваги, оскільки листи міністерств не є нормативно-правовими актами, за своєю природою вони носять інформаційний та рекомендаційний характер і не встановлюють правових норм.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачеві статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою, такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту, а відтак такою, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає таке.

Згідно з приписами пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (у редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

При цьому, суд зазначає, що у період розгляду справи судом постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 632, яка набрала чинності 31.08.2018, було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" та від 2 січня 1995 р. № 1 "Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302".

Відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (у редакції від 31.08.2018), у тексті Положення слова "орган праці та соціального захисту населення", "структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення" в усіх відмінках і формах числа замінено словами "орган соціального захисту населення" у відповідному відмінку і числі; слова "інвалід війни" в усіх відмінках і формах числа замінено словами "особа з інвалідністю внаслідок війни" у відповідному відмінку і числі; слова і цифри "Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією" замінено словами "Другої світової війни" згідно з Постановою КМ № 632 від 22.08.2018.

Так, згідно приписів абзацу 2 пункту 7 Положення № 302 (у редакції від 31.08.2018) "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Як було встановлено судом, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни є обґрунтованими.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Разом з цим, суд зазначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати відповідача встановити йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Згідно з вимогами частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, приписами вказаної норми передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене, з урахуванням тієї обставини, що постановою Кабінету Міністрів від 22.08.2018 № 632 було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 18.05.1994 № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, враховуючи, що оскаржувані дії відповідача у даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо надання (встановлення) позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у зв`язку із відсутністю документу про залучення особи до формування Цивільної оборони.

Враховуючи викладене адміністративний позов підлягає задоволенню шляхом:

- визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси щодо відмови, яка викладена у листі від 11.06.2020 року №2875/13-08 ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення;

- зобов`язання Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення встановленого зразка.

Решта доводів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси щодо відмови, яка викладена у листі від 11.06.2020 року №2875/13-08 ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення встановленого зразка.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач - Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси (вул.Ак.Корольова, 9, м.Одеса, 65114);

Третя особа - Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, 2 Д. м. Одеса, 65074, )

Суддя С.М. Корой