Справа № 140/987/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року ЛуцькСправа № 140/987/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Ковельська виховна колонія" про визнання дій, бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Державної установи "Ковельська виховна колонія" (далі - ДУ "Ковельська виховна колонія", відповідач) про визнання дій, бездіяльності протиправними щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 08.12.2004 по день звільнення; зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримане під час служби в період з 08.12.2004 по день звільнення 03.11.2020, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 08.12.2004 по 03.11.2020 проходив службу на різних посадах начальницького складу в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - ДКВС України), в тому числі і в Державній установі "Ковельська виховна колонія" (до цього - Ковельська виховна колонія управління ДПтС України у Волинській області, Ковельська виховна колонія управління ДДУПВП у Волинській області).

Наказом від 03.11.2020 позивача звільнено зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби України, однак не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно. У зв`язку з цим позивач звернувся з рапортом до відповідача з метою отримання такої грошової компенсації, на що отримав відповідь листом від 03.11.2020 за вих. №ВК/2125/1, яким позивача повідомлено, що задовольнити його прохання щодо дозволу нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно з моменту призначення на атестовану посаду в Державну установу "Ковельська виховна колонія" з 08.12.2004 неможливо, оскільки згідно положень резолютивної частини роз`яснення Міністерства юстиції України щодо порядку здійснення розрахунків із особами рядового та начальницького складу, які звільняються зі служби у ДКВС України грошова компенсація за предмети форменного одягу, право на отримання яких наступило до 14.08.2013 не нараховується та не виплачується.

Позивач вважає таку позицію відповідача протиправною та такою, що грубо порушує його конституційні права та охоронювані законом інтереси, зважаючи на положення пункту 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578, а також те, що жодним нормативно-правовим актом не визначено, що видача речового майна особистого користування, яке не було отримано особою рядового і начальницького складу на день звільнення зі служби, або виплата грошової компенсації за нього, має відбуватись з 14.08.2013, так як зазначає відповідач у своїй письмовій відмові на його рапорт.

На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 01.02.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та просив у задоволенні позову відмовити з огляду на те, що до прийняття Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 жодним нормативно-правовим актом не було встановлено механізму речового забезпечення персоналу ДКВС, а тому права позивача щодо нарахування та виплати такої компенсації не порушено.

Також звертає увагу на те, що позивач під час проходження служби жодного разу не звертався до відповідача з приводу отримання належного йому речового майна особистого користування або відповідної грошової компенсації замість належного до видачі речового майна. При цьому відповідач вважає, що ОСОБА_1 пропустив трьохрічний строк звернення до суду з даним позовом. З врахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з огляду на наступне.

Судом установлено, ОСОБА_1 08.12.2004 по 03.11.2020 проходив службу в Державній установі "Ковельська виховна колонія", що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

Наказом ДП "Ковельська виховна колонія" від 21.10.2020 №75/ОС-20 позивача звільнено зі служби з 03.11.2020 згідно пункту 4 частини першої статті 7 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку із скороченням штатів.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, при звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація за речове майно особистого користування, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Державної установи "Ковельська виховна колонія" з рапортом від 20.10.2020 щодо заборгованості за належні йому до видачі предмети речового майна або грошову компенсацію за них.

Листом від 03.11.2020 за вих. № ВК/2125/1 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що в процесі розгляду зазначеного звернення було встановлено, що забезпечення речовим майном особистого користування осіб рядового і начальницького складу Державної установи "Ковельська виховна колонія" буде здійснюватись у відповідності до вимог Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578, та беручи до уваги положення, викладені у роз`ясненні Міністерства юстиції України щодо порядку здійснення розрахунків із особами рядового та начальницького складу, які звільняються зі служби у ДКВС України (Додаток 1 до вих. № 951/27.2/32-17 від 08.06.2017 р.). Згідно положень резолютивної частини вказаного роз`яснення грошова компенсація за предмети форменного одягу, право на отримання яких наступило до 14.08.2013 року, не нараховується та не виплачується. Враховуючи вищевикладене, задовольнити прохання ОСОБА_1 щодо дозволу нарахування грошової компенсації за не отримане речове майно з моменту призначення на атестовану посаду в ДКВС України з 08.12.2004 неможливо (а.с.7).

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 08.12.2004 по день звільнення 03.11.2020, звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України від 23.06.2005 № 2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (надалі - Закон № 2713-IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч.2 ст.23 Закону № 2713-IV).

Частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (частина 5 статті 21 Закону № 2713-IV).

Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 (надалі - Порядок № 578), в якому зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Пунктом 1 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Згідно із пунктом 9 Порядку №578 забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна

Згідно з пунктом 23 Порядку № 578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку № 578).

Отже на час звільнення позивача зі служби він мав право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які не отримав в період проходження служби.

Як слідує з листа відповідача від 03.11.2020 за вих. № ВК/2125/1, така компенсація позивачу при звільненні виплачена не була.

Суд вважає, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, пункт восьмий якої регламентує право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення, а також пункт 27 якої передбачає право на грошову компенсацію при звільненні за неотримане речове майно, набрала чинності 05.09.2013 (день офіційного опублікування в Урядовому кур`єрі від 05.09.2013 № 160).

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Частиною 1 статті 58 Конституції України закріплено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на викладені норми права суд приходить до висновку про неможливість здійснення перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 08.12.2004 по 05.09.2013, оскільки положення про право на грошову компенсацію замість предметів речового майна під час звільнення, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, не можуть розповсюджуватись на правовідносини, що виникли до набрання такою постановою чинності.

У зв`язку з цим не підлягають до задоволенню позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного позивачу до видачі речового майна в період з 08.12.2004 по 05.09.2013 та зобов`язання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 08.12.2004 по 05.09.2013.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Ковельська виховна колонія" щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі ОСОБА_1 речового майна в період з 05.09.2013 по 03.11.2020 та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 05.09.2013 по 03.11.2020, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Суд відхиляє доводи відповідача відносно необхідності застосування трьохрічного строку загальної позовної давності, передбаченої цивільним законодавством для звернення із заявою про виплату компенсації замість предметів речового майна особистого користування, оскільки нормою пункту 27 Порядку №578 чітко визначено, що така компенсація виплачується саме під час звільнення із служби, а її розмір визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати підписання наказу про звільнення із служби.

Як слідує з матеріалів справи, із рапортом щодо виплати заборгованості за належне до видачі речове майно або грошову компенсацію за нього позивач звернувся до відповідача 20.10.2020, на який отримав відповідь від 03.11.2020 про неможливість нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, а до суду із зазначеним позовом позивач звернувся 22.01.2021, про що свідчить відмітка пошти на поштовому відправленні, тобто в межах строків визначених статтею 122 КАС України.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги те, що позивачем при поданні позовної заяви до суду відповідно до квитанції від 21.01.2021 №136 сплачено судовий збір у загальний сумі 908,00 грн і суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому сума судових витрат зі сплати судового збору, яка підлягає присудженню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Ковельська виховна колонія" складає 454,00 грн.

Керуючись статтями 139, 243, 245, 246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Ковельська виховна колонія" щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі ОСОБА_1 речового майна в період з 05 вересня 2013 року по 03 листопада 2020 року.

Зобов`язати Державну установу "Ковельська виховна колонія" нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 05 вересня 2013 року по 03 листопада 2020 року, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Ковельська виховна колонія" на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

Відповідач: Державна установа "Ковельська виховна колонія" (45008, Волинська обл., м. Ковель, вул. Шевченка, 20, ).

Суддя Т.М. Димарчук