Справа № 160/1281/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2021 року Справа № 160/1281/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середньомісячного заробітку, -
26 січня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , в якому позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час проходження військової служби в Збройних Силах України позивач не отримував належним чином необхідне йому речове майно. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно є протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст.257, ч.1 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року на адресу суду від відповідача 09 березня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнім зазначено, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/7162/20 вже зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної грошової винагороди, яка встановлена військовослужбовцям Збройних Сил України постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» з урахуванням виплачених сум, тому компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права.
Також відповідачем зазначено, що рішення суду № 160/7162/20 на час звернення позивача до суду з даним позовом не набрало законної сили, оскільки оскаржується відповідачем до Третього апеляційного адміністративного суду.
У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 в період з 1988 року по 2017 року проходив військову службу.
Згідно з наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 19 вересня 2017 року №659 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за пунктом "а" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із закінченням строку контракту. Календарна вислуга у Збройних Силах становила 29 років.
30 вересня 2017 року на підставі наказу Міністра оборони України від 19 вересня 2017 року №659 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30 вересня 2017 року №214 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та направлено на військовий облік до Новокодацького РВК м. Дніпро.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №214 від 30 вересня 2017 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення та визначено виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 29 календарних повних років.
13.06.2018 року у справі № 804/2688/18 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду з військової частини НОМЕР_2 стягнуто на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Військовою частиною НОМЕР_2 позивачу 23.06.18 було виплачено 53 840, 18 грн. (порушення строків виплати з моменту звільнення склало 9 місяців)
13.05.2020 року у справі № 160/9182/19 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у період з 2015 року по 30.09.2017 року.
18.05.2020 року у справі № 160/3313/20 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.09.2017 року (порушення строків виплати з моменту звільнення склало 37 місяців.
23.09.2020 року у справі № 160/7162/20 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду відповідача зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу грошової допомоги при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної грошової винагороди, яка встановлена військовослужбовцям Збройних Сил України постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» з урахуванням виплачених сум (порушення строків виплати з моменту звільнення склало понад 39 місяців, оскільки виплата ще не здійснена).
24.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 з заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 жовтня 2017 року по 23 листопада 2020 року.
24.12.2021 листом від 16.01.2021 року № 1314/22/91 командування військової частини НОМЕР_2 повідомила позивача, що підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати належного грошового забезпечення не вбачається.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо порушенням строків виплати за рішеннями судів та відмови позивача виплатити грошової компенсації, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Предметом даного позову є невиплата позивачу середньомісчного заробітку за порушення строків виплати сум грошового зобов`язання присуджених за рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справах № 804/2688/18, № 160/9182/19, № 160/3313/20, 160/7162/20.
Приписи Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Між тим, згідно з ч. 1ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ч. 1ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Закріплені у статтях116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статей116та117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.
Згідно з приписами наведених норм ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як таке право було встановлено судом.
За наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 810/1543/17).
В даному випадку у справах № 804/2688/18, № 160/9182/19, № 160/3313/20, 160/7162/20 мав місце спір щодо належних позивачеві сум виплати складових грошового забезпечення при звільненні.
Так, у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.06.2018 року у справі № 804/2688/18 вже надавалась правова оцінка бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації ОСОБА_2 за неотримане речове майно.
У рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року у справі № 160/9182/19 надана оцінка бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у період з 2015 року по 30.09.2017 року.
У рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року у справі № 160/3313/20 надана оцінка щодо бездіяльності військової частини НОМЕР_2 ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.09.2017 року.
У рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року у справі № 160/7162/20 відповідача зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу грошової допомоги при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної грошової винагороди, яка встановлена військовослужбовцям Збройних Сил України постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» з урахуванням виплачених сум. Судове рішення набрало законної сили 23.11.2020 року, що підтверджується матеріалами справи, тому не беруться до уваги твердження відповідача, що судове рішення не набрало законної сили та строк виплати на підставі вказаного судового рішення є таким, що триває.
Проте, зазначене не спростовує висновків суду, викладених у даному судового рішенні.
Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, норми ст. 117 КЗпП України на спірні правовідносини, вирішені цим судовим рішенням, не поширюються, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Судові витрати учасниками справи не здійснювались.
Керуючись ст. 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середньомісячного заробітку - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук