Справа № 638/12693/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 р.Справа № 638/12693/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Омельченко К.О., м. Харків, повний текст складено 11.12.20 року по справі № 638/12693/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області

про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, в якому просив суд: визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 13.08.2018 у справі про адміністративне правопорушення № 5.0-50.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.05.2018 у відповідності до вимог Закону України «Про туризм» на письмову вимогу споживача ОСОБА_2 він в усній, доступній, наочній формі надав всю інформацію щодо умов туру, а саме: графік, види і способи забезпечення харчування в готелі під час туристичної подорожі до Туреччини з 18.05.2018 року по 25.05.2018. Вказана інформація була надана споживачу та іншим туристам до укладання договорів та видачі їм 11.05.2018 туристичних ваучерів. Таким чином, позивач вважає, що порушень п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів він не скоював, тому постанова ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області № 5.0-50 від 13.08.2018 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення є необґрунтованою та протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Головного управління Дерпродспоживслужби в Харківській області Гордіна Олександра Яковлевича у справі про адміністративне правопорушення №5.0-50 від 13.08.2018.

Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 11200 (одинадцять тисяч двісті) гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що звернення ОСОБА_2 до Головного управління з відповідною заявою стало саме те, що його права як споживача були порушені. Належно оформлена відповідь на його звернення ним отримана не була, що перш за все є порушенням конституційного права особи. Саме дана скарга ОСОБА_2 від 17.05.2018 року, яка складена ним у зв`язку з порушенням його прав як споживача через неотримання відповіді на заяву від 14.05.2018 року, і стала підставою для призначення та проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3 на підставі ст. 26 Закону України "Про захист прав споживачів". Порушення, виявлені під час перевірки і стали підставою для притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративно-господарських санкцій та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 156 КУпАП.

Крім того, зазначив, що рішення суду першої інстанції не містить будь-якого обгрунтування суми витрат на правову допомогу, не зазначено з чого дана сума складається та якими доказами пітверджується.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що згідно даних виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), зареєстрований в якості суб`єкта підприємницької діяльності від 08.07.2014 за № 2 166051, перебуває на податковому обліку в Центральній ОДПІ ГУ ДПС у Харківській області. Основним видом діяльності позивача за КВЕД 79.11 є діяльність туристичних агентств.

За договором № 803А/14 від 29.07.2014, укладеним між ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» з однієї сторони («Туроператор») та ФОП ОСОБА_1 («Турагент») з другої сторони, Турагент зобов`язується за винагороду надати послуги Туроператору з реалізації Турпродукту шляхом укладання Договорів на туристичне обслуговування від імені, в інтересах та під контролем Туроператора, а також здійснювати фактичні дії, визначені договором із самостійним набором та комплектацією туристичних груп. Турпродукт формується та реалізується Турагенту на підставі його Заявки на бронювання, направленої Туроператору по електронному та факсимільному зв`язку, або за допомогою мережі Інтернет через систему Anextour on-line представлену на офіційному сайті Туроператора www.anextour.com.ua (п.1.1 розділу 1, п.2.1 розділу 2 вказаного договору про надання послуг № 803А/14 від 29.07.2014 року).

Турагент зобов`язаний до укладання договору на туристичне обслуговування надати Туристу (споживачу) інформацію згідно ст. ст. 19-1, 20 Закону України «Про туризм» (пп.3.3.1 п.3.3 розділу 3 вказаного Договору).

Так, 28.04.2018 ФОП ОСОБА_1 (Турагентом) було сформовано та направлено до ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» заявку на бронювання туристичної подорожі шести туристів, в т.ч. ОСОБА_2 до Туреччини (готель АДРЕСА_2 ) з 18.05.2018 по 25.05.2018.

Згідно заявки на бронювання загальна вартість туру була сплачена, заявка турагентом ФОП ОСОБА_1 та туристом ОСОБА_2 була підписана.

Турагентом ФОП ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , договори на туристичне обслуговування шляхом видачі ваучерів № 74730996 та № 74730997 від 11.05.2018 року, за умовами яких Турагент зобов`язується відповідно до замовлення Туриста й особам, що слідують з ним, забезпечити надання комплексу туристичних послуг (туристичний продукт), який сформований постачальником послуг - іноземним туроператором «Anex tourism Worldwide DMCC», а Турист зобов`язується на умовах договору прийняти та оплатити їх.

Ваучери № 74730996, № 74730997 від 11.05.2018 відповідають вимогам ст. 23 Закону України «Про туризм» та п.1.1,1.2 Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, не визнані недійсними установленому чинним законодавством порядку.

14.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся до ФОП ОСОБА_1 із письмовою заявою, в якій просив роз`яснити йому графік та умови харчування, зокрема стосовно обіду, в готелі під час туристичної подорожі до Туреччини з 18.05.2018 по 25.05.2018 згідно укладених договорів на туристичне обслуговування. Окрім того, заявник просив надати йому відповідь як в усній так і в письмовій формі.

21.05.2018 громадянином ОСОБА_2 до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області було подано скаргу, в якій зазначено про порушення ФОП ОСОБА_1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки 14.05.2018 року останнім неналежно проінформовано ОСОБА_2 як туриста щодо туристичної послуги, а саме: про види і способи забезпечення харчування під час туристичної подорожі до Туреччини з 18.05.2018 року по 25.05.2018 року згідно договору на туристичне обслуговування № 23/04 від 23.04.2018 року та ваучерів № 74730996, № 74730997 від 11.05.2018, письмової відповіді не надано.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» Головним управлінням Держпродспоживслужби в Харківській області у строк з 09.08.2018 по 10.08.2018 було проведено позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 , який здійснював підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_3 , щодо дотримання вимог ст. 8, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених постановою КМУ від 15.06.2006 року № 833 в частині ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товар, придбання товару неналежної якості, відсутності куточка споживача.

Підставою для проведення перевірки були: звернення гр. ОСОБА_2 № К-681 від 21.05.2018 року; погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 3633-06/27239-03 від 25.06.2018 року; наказ № 1329 від 01.08.2018 року та направлення на проведення перевірки № 2115 від 07.08.2018 року.

За результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів 10.08.2018 було складено акт перевірки № 2115, у висновках якого зазначено про порушення ФОП ОСОБА_1 п.1 ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема встановлено, що позивачем не було надано письмової відповіді на заяву гр. ОСОБА_2 від 14.05.2018 щодо надання йому інформації про туристичну послугу обраного туру з 18.05.2018 по 25.05.2018. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Також зазначено, що під час позапланової перевірки щодо скарги гр. ОСОБА_2 від 21.05.2018 (вх. № К-381) разом з письмовими поясненнями ФОП ОСОБА_1 не надав документів, які б підтверджували факт надання у письмовій формі запитуваної 14.05.2018 гр. ОСОБА_2 інформації по туру.

В акті перевірки позивач зазначив, що з актом не згоден, щодо його висновків заперечує, заперечення будуть надані додатково.

На підставі акту перевірки № 2115 від 10.08.2018 року постановою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області № 5.0-15 від 13.08.2018 накладено на ФОП ОСОБА_1 стягнення у розмірі 35 221,14 грн., передбаченого статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2018 у справі №2040/7174/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2019, адміністративний позов ФО-П ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області № 5.0-15 від 13.08.2018 про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Під час розгляду вказаної справи судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що факт ненадання споживачу послуг письмової відповіді на його письмове звернення не може вважатися безумовним фактом ненадання ФО-П ОСОБА_1 будь-якої інформації у відповідь на звернення споживача. Положення Закону України «Про звернення громадян», на які посилався відповідач, регламентують питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Позивач ФОП ОСОБА_1 к означеним суб`єктам не відноситься.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, на підставі акту перевірки № 2115 від 10.08.2018, протоколу про адміністративне правопорушення № 50 від 10.08.2018, постановою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області № 5.0-50 від 13.08.2018 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. 00 коп.

Непогодившись з постановою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області № 5.0-50 від 13.08.2018 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач, при прийнятті оскаржуваної постанови, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Згідно із ч. 1 ст. 15 вказаного вище Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Згідно абзацу 2 п. 21 «Порядку провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 № 833, суб`єкт господарювання зобов`язаний надавати споживачеві (покупцеві) у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про туризм» інформація про умови надання туристичних послуг, яку туроператор (турагент) поширює до укладення договору на туристичне обслуговування, має доводитися у доступній, наочній формі, бути розбірливою, зрозумілою та містити відомості про види і способи забезпечення харчування під час туристичної подорожі.

Згідно абзацу 5 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про туризм» суб`єкти туристичної діяльності зобов`язані надавати туристам необхідну і достовірну інформацію про туристичні послуги, права, обов`язки та правила поведінки туристів (екскурсантів), умови страхування, порядок відшкодування завданих збитків, умови відмови від послуг, правила візового митного режиму, перетинання державного кордону та іншу інформацію, передбачену цим Законом.

Виходячи з положень вказаних статей, на суб`єкта туристичної діяльності (турагента) покладено обов`язок надавати туристам необхідну і достовірну інформацію про туристичні послуги. Окрім того, така інформація повинна надаватися туристу до укладення з ним договору на туристичне обслуговування та має доводитися у доступній, наочній формі.

Відповідач зазначає, що підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало те, що ФОП ОСОБА_1 не надав на письмове звернення гр. ОСОБА_2 від 14.05.2018 письмової відповіді, що є порушенням ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вказав на те, що такі твердження відповідача є необгрунтованими, оскільки ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та іншими положеннями законодавства в сфері туризму не покладено на турагента обов`язку надавати туристу (групі туристів) інформацію щодо товару (в даному випадку, туристичних послуг) виключно в письмовій формі.

Доказів протилежного представником відповідача до суду не надано.

Як зазначалося судом раніше, ФОП ОСОБА_1 з гр. ОСОБА_2 укладено договори на туристичне обслуговування у формі ваучерів № 74730996, № 74730997 від 11.05.2018.

Відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про туризм», ваучер - форма письмового договору на туристичне або на екскурсійне обслуговування, яка може використовуватися відповідно до цього Закону. У договорі на туристичне обслуговування, укладеному шляхом видачі ваучера, мають міститися такі дані: найменування та місцезнаходження суб`єкта туристичної діяльності, номер ліцензії на відповідний вид діяльності, юридична адреса; прізвище, ім`я (по батькові) туриста (при груповій поїздці прізвища, імена (по батькові) членів групи); строки надання і види туристичних послуг, їх загальна вартість; назва, адреса та номер телефону об`єкта розміщення, його тип та категорія, режим харчування; розмір фінансового забезпечення відповідальності туроператора (турагента) або межі відповідальності суб`єкта туристичної діяльності за договором агентування; інші дані, обумовлені характером угоди, складом групи тощо; дата видачі ваучера.

Порядок оформлення ваучера та його використання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері туризму та курортів.

Згідно п.1.1,1.2 Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, затвердженої наказом Державної туристичної адміністрації України від 6 червня 2005 року №50 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 липня 2005 року за №765/11045, ваучер - форма письмового договору на туристичне або екскурсійне обслуговування, яка може використовуватися відповідно до Закону України "Про туризм" (із змінами). Ваучер - документ, який є підставою і гарантією для отримання туристом оплаченої послуги або комплексу послуг у суб`єкта туристичної діяльності, що надає послуги. У разі замовлення туристом послуг у різних суб`єктів туристичної діяльності турист отримує ваучери в кількості, пропорційній кількості суб`єктів туристичної діяльності.

Ваучер оформляється суб`єктом туристичної діяльності, що реалізує туристу послугу або комплекс послуг.

У п.п. 4.1.1 п. 4.1 розділу 4 ваучерів №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 від 11.05.2018 зазначено, що Турагент зобов`язується надати Туристу повну та достовірну інформацію, передбачену чинним законодавствам України та зокрема ст.ст. 19-1, 20 Закону України «Про туризм».

Окрім того, у п. 8.3 розділу 8 ваучерів також зазначено, що оплата вартості туристичних послуг або початок фактичного використання туристичних послуг свідчить про те, що Турист (група Туристів) до замовлення туристичних послуг та укладення договору на туристичне обслуговування отримав всю необхідну інформацію у доступній та наочній формі про організацію туристичного обслуговування за Договором, права, обов`язки та правила поведінки, умови страхування, порядок відшкодування завданих збитків, умови відмови від послуг, медичні застереження стосовно здійснення туристичної поїздки, а також правила перетину державних кордонів, митні правила України та країни тимчасового перебування, правила поведінки за кордоном щодо туристичного обслуговування за договором в повному обсязі, яка була надана у відповідності з вимогами Закону України «Про туризм», законодавства про захист прав споживачів.

Факт оплати вартості туристичних послуг ОСОБА_2 за ваучерами № 74730996, № 74730997 від 11.05.2018 підтверджено копіями прибуткових касових ордерів.

В свою чергу, в постанові по справі про адміністративне праворушення від 13.08.2018 року № 5.0-50 відповідач, посилаючись на порушення ФОП ОСОБА_1 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», не визначає обставини, за яких він дійшов висновку про ненадання споживачу громадянину ОСОБА_2 необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (туристичну послугу).

З урахуванням тієї обставини, що споживач, звертаючись 14.05.2018 року до ФОП ОСОБА_1 із письмовим зверненням, просив надати йому відповідь як в усному, так і в письмовому форматах, в означеній постанові відповідачем не наведені докази на підтвердження твердження споживача про те, що він не отримав від ФОП ОСОБА_1 усної інформації з приводу наявного у нього питання до ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, під час розгляду справи № 2040/7174/18 судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що факт ненадання споживачу послуг письмової відповіді на його письмове звернення не може вважатися безумовним фактом ненадання ФО-П ОСОБА_1 будь-якої інформації у відповідь на звернення споживача. Положення Закону України «Про звернення громадян», на які посилався відповідач, регламентують питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Позивач ФОП ОСОБА_1 к означеним суб`єктам не відноситься.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оплата туру, формування турагентом заявки на бронювання туру та початок фактичного використання туристичних послуг вказує на те, що гр. ОСОБА_2 та інші туристи до замовлення ними туристичних послуг та укладення договору (ваучерів) отримали всю необхідну інформацію у доступній та наочній формі про організацію туристичного обслуговування, зокрема про види і способи забезпечення харчування під час туристичної подорожі до Туреччини та відпочинку в готелі The Land of legends Theme Park 5* з 18.05.2018 по 25.05.2018.

Згідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про туризм» кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору.

Доказів того, що до договорів у формі ваучерів № 74730996, № 74730997 від 11.05.2018 після їх оформлення вносилися зміни стосовно умов, видів і способів забезпечення харчування під час туристичної подорожі, або до їх укладання турагентом не було повідомлено туристів про умови туру до Туреччини з 18.05.2018 по 25.05.2018, або договори (ваучери) є розірваними, або що туристи відмовилися від подорожі, матеріали справи також не містять.

Статтею 19 Конституцією України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, за приписами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області не надало доказів в обґрунтування оскаржуваної позивачем постанови, висновок суду першої інстанції стосовно протиправності такого рішення суб`єкта владних повноважень є правильним.

На підставі викладеного, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 13.08.2018 у справі про адміністративне правопорушення № 5.0-50. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 11200 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України від 05.07.2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (надалі - Закон № 5076), до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 року (надалі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону № 5076-VI, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як встановлено судовим розглядом, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано до суду: договір № 28/08/2018-1 від 28 серпня 2018 р. про надання правової допомоги; попередній розрахунок вартості судових витрат ОСОБА_1 при розгляді справи від 29.08.2018 року, згідно якого АБ "Євгенія Терпелюка" позивачу були надані юридичні послуги: правовий аналіз направлення № 2115 від 07.08.2015, акту № 2115 від 10.08.2018, постанови ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області по справі про адміністративне правопорушення № 5.0-50 від 13.08.2018 року, аналіз судової практики з даного питання, написання та підготовка позову ОСОБА_1 - 8 год. 6000 грн.; усна консультація ОСОБА_1 стосовно способів захисту його прав - 2 год. 200 грн.; представництво інтересів ОСОБА_1 в судових засіданнях (орієнтовно 5 судових засідань по 1000 грн. кожне) 5000 грн.; квитанцію № 1 від 31.08.2018 р. про оплату за надання правової допомоги по Договору № 28/08/2018-1 від 28.08.2018 р. на суму 11200 грн.

Враховуючи викладене, проаналізувавши розрахунок та надані докази на підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правової допомоги, предмет та ціну позову (визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 13.08.2018 № 5.0-50 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 850 грн.), враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, витрачений адвокатом час, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у сумі 3000,00 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2020 року по справі № 638/12693/18 в частині стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 8200 (вісім тисяч двісті) гривень 00 коп. прийнято з порушенням норм процесуального права, а отже підлягає скасуванню в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2020 по справі № 638/12693/18 скасувати в частині стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 8200 (вісім тисяч двісті) гривень 00 коп.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко