Справа № 480/6486/20
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 р. Справа № 480/6486/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 (суддя С.М. Глазько, м. Суми) по справі № 480/6486/20

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради треті особи Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації , Міністерство охорони здоров`я України

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі по тексту - відповідач), треті особи: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, Міністерство охорони здоров`я України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради прийняти рішення щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до діючого законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, однак йому було відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку з відсутністю доказів, які б свідчили про залучення його до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач зазначає, що він звертався з запитами до різних державних органів, однак доказів того, що він залучався до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків, не отримав.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 480/6486/20 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, треті особи: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, Міністерство охорони здоров`я України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 480/6486/20 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач, посилаючись на положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, зазначає, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Стверджує, що факт залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки, відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення. Таким чином, вважає, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а, отже, має право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни із видачею посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (Категорія 1) серія НОМЕР_1 , є особою з інвалідністю і має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до довідки № 32 від 14.08.1986, виданої головним лікарем Чорнобильської райсанепідемстанцій, позивач є співробітником санепідемстанції Сумської області та знаходився у 30-ти кілометровій зоні Чорнобильської АЕС з 30.05.1986 по 07.06.1986, виконував завдання Міністерства охорони здоров`я УССР по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач має право на пільги, визначені постановою ЦК КПРС та Радою міністрів СРСР від 07.05 №524-156, від 15.05.1986 № 924, та від 23.05.1986 №1031, і має право на пільги для мешканців другої зони.

На підставі наказу головного лікаря Сумської обласної санітарно-епідеміологічної станції № 115 від 29.05.1986, позивача було відряджено до м. Чорнобиль для проведення протиепідемічних заходів згідно з розпорядженням МЗ УССР з 30.05.1986 по 05.06.1986 та видано посвідчення про відрядження у м. Чорнобиль строком на 7 днів (з 30 травня по 05 червня 1986 р.) для виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно з даними цього посвідчення про відрядження, ОСОБА_1 прибув до м. Чорнобиль 30.05.1986 та вибув з м. Чорнобиль 07.06.1986 (відрядження згідно відмітки було подовжено до 08.06.1986).

Довідкою до акту огляду МСЕК серії АС № 055550 від 25.05.2009 підтверджується, що позивач має 3-ю групу інвалідності, що пов`язана з виконанням обов`язків при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії ПЗ № 004812, встановлений ступінь втрати професійної працездатності позивача - 60%. Експертним висновком Харківської міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінення та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 05.03.2009 встановлено, що захворювання позивача пов`язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

06.04.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив видати йому посвідчення інваліда війни на підставі Закону України «Про внесення змін до ст.7 п.9 Закону України «Про статус ветеранів війни та їх соціальний захист»», яким до інвалідів війни віднесені особи залучені до складу формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань пов`язаних з роботою по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У вказаній заяві позивач зазначив, що з 30 травня 1986 року по 07 червня 1986 року був направлений наказом МОВ УРСР від 03.05.1986 № 21 про Цивільну оборону Київської області в складі формувань цивільного захисту населення для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. До вказаної заяви позивач додав: посвідчення ліквідатора аварії на ЧАЕС; експертний висновок Харківської міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороби з дією іонізуючого випромінення та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС; висновок МСЕК про групу інвалідності; копію наказу про відрядження в м. Чорнобиль; табель робочого часу в 30 км зоні відчуження на Чорнобильській АЕС; копію відрядження в м. Чорнобиль; копії довідок з Чорнобильської зони; довідку про оплату за роботу в зоні відчуження.

Відповідач розглянувши вказану заяву, листом від 23.04.2020 повідомив позивача, що документи, які підтверджують залучення до складу формувань Цивільної оборони, мають містити інформацію про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству, установі про залучення осіб до складу зазначеного формування, усі відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також довідки МСЕК про групу інвалідності та причину захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Оскільки в жодному з наданих позивачем до звернення документів немає прямого підтвердження у вигляді наказу чи розпорядження про залучення його до формувань Цивільної оборони, то Департамент позбавлений можливості позитивно вирішити питання про встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Уважаючи, що відповідач протиправно відмовив у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та не видав відповідне посвідчення, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, позивач не надав.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ, до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків інвалідів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється дія Закону №3551-ХІІ.

Згідно з пунктом 10 цього Положення, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII), учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року №90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Судовим розглядом встановлено факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Зазначені обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом №796-XII. Водночас, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відсутні достатні підстави для набуття позивачем статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ.

Отже, за наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого, 10 травня, 7 червня, 21 серпня 2018 року (справи №№ 368/1579/14, 279/12162/15-а, 377/797/17 , 79/2285/16-а, відповідно), від 19.01.2021 (справа № 816/14467/18).

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 480/6486/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді В.Б. Русанова Т.С. Перцова