Справа № 160/3773/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2021 року м. Дніпросправа № 160/3773/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Добродняк І.Ю.,
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Українина рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року в адміністративній справі №160/3773/20 (суддя у 1 інстанції Рищенко А.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки у розмірі 15 954,96 грн., грошової компенсації за 8 днів невикористаної основної відпустки за 2018 рік у розмірі 4595,40грн. та несвоєчасної виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 32424,54 грн. протиправною;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача: грошову компенсацію за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки у розмірі 15954,96 грн.; грошову компенсацію за 8 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік у розмірі 4595,40 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 157036,64 грн.; моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2018-2019 роки та компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, а також несвоєчасно виплатив грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. При цьому, оскільки відповідачем прошено строки виплати належних позивачу сум під час звільнення, останній також має право на стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

РішеннямДніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, грошової компенсації за 8 днів невикористаної основної відпустки за 2018 рік та несвоєчасної виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 31 063,75 грн.Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.07.2019 року.Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 8 днів невикористаної основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.07.2019 року.Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.07.2019 року і по день фактичного розрахунку.В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач наказ про виключення його зі списків особового складу ВЧ при розгляді цієї справи не оскаржував та не оскаржував раніше, з рапортом (заявою) про невиключення його зі списків особового складу частини без повного розрахунку не звертався, що дає підстави вважати, що він фактично погодився із проведеним розрахунком. Також зазначено, що компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому в даному випадку не можуть бути застосовані приписи ст.ст.116, 117 КЗпП щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати суми компенсації за невикористану додаткову відпустку.

В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, щопозивач у період з 20.06.2009 року по 01.07.2019 року включно проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військовій частині НОМЕР_1 від 01.07.2019 року № 131 (по стройовій частині) майора юстиції ОСОБА_1 , начальника юридичної служби родів військ і служб, звільненого відповідно до п.п. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 14.06.2019 року № 91 о/с у запас, виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Павлоградського РТЦКСП м. Павлоград Дніпропетровської області.

08.01.2020 року позивач звернувся до Командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із запитом, в якому просив надати інформацію щодо того, чи була проведена Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України виплата позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», за 2018-2019 роки.

Листом № 2/21/5-127 від 28.01.2020 року відповідачем було повідомлено позивача, що на даний час правового механізму врегулювання питання виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам, звільненим з військової служби, які до виключення їх зі списків особового складу не подавали в установленому порядку рапорт на виплату компенсації, на сьогодні відсутній.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Проте Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить положення щодо припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Крім того у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на отримання відповідної соціальної гарантії, передбаченою чинним законодавством України, яке може бути реалізовано особою в один із таких способів: 1) безпосереднє отримання відпустки після закінчення особливого періоду; 2) отримання грошової компенсації за невикористану відпустку.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби останнім має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (№ 620/4218/18).

З матеріалів справи слідує, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2018-2019 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом з тим, зі змісту наказу № 131 від 01.07.2019 року слідує, що відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки та за 8 днів невикористаної основної відпустки за 2018 рік. Доказів протилежного суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про вчинення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки та 8 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити відповідну компенсацію.

Відносно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 32 424,54 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, слід зазначити, що відповідач в поданій апеляційній скарзі жодним чином не обґрунтував безпідставність задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 32424,54 грн.

З огляду на приписи ч.1 ст.308 КАС України та враховуючи той факт, що наявні докази в матеріалах справи свідчить про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно 26.03.2020 року, тобто не в день звільнення позивача з військової служби, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідачем було допущено в даному випадку протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у разі відсутності у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, можуть бути застосовані норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Отже, у спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.

Викладене свідчить про те, що вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявних в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №14 від 20.02.2020 року позивачу в травні 2019 року та в червні 2019 року було виплачено суму доходу по 17229,07грн. кожного місяця.

Таким чином позивач за травень червень 2019 року отримав 34458,14грн. та відпрацював 61 день за ці місяці.

З огляду на наведене середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає за недоотримане речове майно = 564,88грн. (34458,14грн. : 61 день).

Період за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні з 01.07.2019 (дата звільнення) по 26.03.2020 (дата сплати компенсації за недоотримане речове майно відповідно до платіжного доручення) складає 270 днів, а тому середній заробіток за цей період становить 152517,60грн. (564,88грн. * 270 днів).

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Таким чином, на момент звільнення відповідач не виплатив позивачу суму у розмірі 31063,75 грн. та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 31063,75 грн.

За приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Українина рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року задовольнити частково.

Скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.07.2019 року і по день фактичного розрахунку та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31063,75 грн. (тридцять одну тисячу шістдесят три грн. 75 копійок).

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя І.Ю. Добродняк