Справа № 400/4734/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4734/20
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Кравця О.О.,

- Зуєва Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 січня 2020 року, прийнятого суддею Лебедєвою Г.В. в місті Миколаїв, по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку (далі - Відповідач, Миколаївський ЗВ ВСП), в якому просив суд:

- визнання протиправною бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо невиплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016-2019 роки );

- зобов`язати Миколаївський ЗВ ВСП нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016-2019 роки) за період з 18 квітня 2019 року по день фактичного розрахунку - 04 вересня 2020 року у розмірі 203 110, 38 грн..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільнені зі служби станом на 18.04.2019 року Миколаївським ЗВ ВСП не здійснено нарахування та виплату Позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, які здійснено тільки 04.09.2020 року. Але Миколаївський ЗВ ВСП не нарахував та не виплатив йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що і стало підставою для звернення до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 січня 2020 року по справі № 400/4734/20 позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016-2019 роки) та стягнуто з Миколаївського ЗВ ВСП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року) за період з 18.04.2019 року по день фактичного розрахунку - 04.09.2020 року у розмірі 109 643, 79 грн.; в решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Миколаївський ЗВ ВСП звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції: зменшити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні; скасувати рішення суду першої інстанції повністю та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги сторона зазначає, що на момент звільнення, а саме 18.04.2019 року, у Позивача були відсутні будь-яких претензії щодо розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Лише через рік Позивач звернувся до Миколаївського ЗВ ВСП, так і в наступному до суду, із вимогами про виплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Проте, судом першої інстанції не прийнято до уваги факт пропуску Позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання Миколаївського ЗВ ВСП нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів. Позивача було звільнено з військової служби 18.04.2019 року, а до суду він звернувся - 04.06.2020 року, у зв`язку з чим апелянт вважає, що Позивачем пропущено строк для звернення до суду з вимогою про стягнення грошових коштів за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Апелянт вказує, що в даному випадку по спірним правовідносинам відсутні підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України з огляду на відсутність спору при нарахуванні і виплаті Позивачу належних при звільненні суми, саме такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 825/742/16.

Також апелянт зазначає, що з прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь Позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Отже, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з Миколаївського ЗВ ВСП середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП, є безпідставним. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 810/1543/17, від 06.06.2018 року по справі № 804/1782/16.

Крім того, Миколаївський ЗВ ВСП посилається на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. При цьому під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця. Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення. Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, можливо зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗПП України.

Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 18.04.2014 року по 18.04.2019 року проходив військову службу на посаді головного сержанта взводу охорони та патрульно-постової служби роти військової служби правопорядку Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку.

Згідно наказу (по стройовій частині) № 86 від 18.04.2019 року ОСОБА_1 головного сержанта взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку Південного територіального управління Військової служби правопорядку звільненого наказом начальника Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку (по особовому складу) від 15 березня 2019 року №4-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Інгульського РВК м. Миколаїв.

При здійсненні розрахунків при звільненні Миколаївський ЗВ ВСП не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.

ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо невиплати на його користь індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 400/835/20 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та зобов`язано Миколаївський ЗВ ВСП здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Крім того, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 року по справі № 400/3341/19 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.04.2019 року та зобов`язано Миколаївський ЗВ ВСП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.04.2019 року.

На виконання вищезазначених судових рішень, Відповідачем 04.09.2020 року здійснено перерахування Позивачу на його картковий рахунок нарахованої індексації грошового забезпечення та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

22.09.2020 року Позивач звернувся до Миколаївського ЗВ ВСП із заявою, в якій просив виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок індексації грошового забезпечення при звільненні та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Листом від 12.10.2020 року за № 4672юк Відповідач повідомив Позивачу, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед загальними нормами. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Тому, виплата позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум індексації грошового забезпечення з моменту звільнення з військової служби по день фактичного розрахунку є безпідставною, а тому неможливою.

Не погоджуючись із бездіяльністю Відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки грошового забезпечення по день фактичного розрахунку при звільненні, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні, проте частково змінив суму, яка підлягала виплаті Позивачу з огляду на принцип пропорційності, та стягнув з Відповідача 109 643, 79 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (31,17% від 351 760, 64 грн.).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції про стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні у визначеній судом першої інстанції сумі, з огляду на наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при виключенні із списків особового складу частини, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 року по справі № 823/1023/16, від 30.04.2020 року по справі № 140/2006/19, від 04.09.2020 року по справі № 120/2005/19-а, від 09.07.2020 року по справі № 320/6659/18.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, під час звільнення з військової служби Позивачу не було проведено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що змусило Позивача здійснювати захист своїх прав у суді.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 400/835/20 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та зобов`язано Миколаївський ЗВ ВСП здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Крім того, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 року по справі № 400/3341/19 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського ЗВ ВСП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.04.2019 року та зобов`язано Миколаївський ЗВ ВСП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.04.2019 року.

На виконання судових рішень, Відповідачем 04.09.2020 року здійснено перерахування Позивачу на його картковий рахунок нарахованої індексації грошового забезпечення та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Отже, фактично остаточний розрахунок при звільненні Позивача з військової служби було здійснено Відповідачем лише 04.09.2020 року (дата останньої виплати), що підтверджується випискою по картковому рахунку Позивача та не заперечується Відповідачем.

За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За приписами ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у ч. 1 ст. 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року по справі №810/451/17 та від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку та всіх видів забезпечення з 18 квітня 2019 року, тоді як фактичний розрахунок щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення, як це зазначив суд першої інстанції, проведено 04 вересня 2020 року після виконання судових рішень Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 400/835/20 та від 29.11.2019 року по справі № 400/3341/19, а тому Відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити Позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період такої затримки.

При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 та від 28.01.2021 року по справі №580/2427/19.

За обставин цієї справи необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, при цьому враховуючи наведені вище умови.

Також, колегія суддів звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.04.2020 року по справі № 316/2896/14-а та від 28.01.2021 року по справі № 580/2427/19.

Відповідно до довідки Відповідача про доходи для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням розмір грошового забезпечення за шість останніх повних календарних місяців Позивача, що передували звільненню становить 99 188, 11 грн. (лютий 2019 року - 14 126, 34 грн. та за березень 2019 року - 26 776, 17 грн.) (а.с. 44).

Середньоденна зарплата Позивача склала 1 022, 56 грн., шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, виходячи з наступного:

- 14 126, 34 (лютий 2019 року) +26 776, 17 (березень 2019 року) = 40 902, 51 грн.;

- кількість робочих днів з період з лютого 2019 по березень 2019 = 40 днів;

- 40 902, 51 грн. / 40 днів = 1 022, 56 грн..

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Позивача виключено зі списків 18 квітня 2019 року, а виплата проведена Відповідачем 04 вересня 2020 року, тобто період затримки розрахунку при звільненні позивача з 18 квітня 2019 року по 04 вересня 2020 року, що відповідно складає 344 робочих днів, обрахованих згідно з листами Мінсоцполітики про Норми тривалості робочого часу на 2019 р. (176 р.д.) та 2020 р. (168 р.д.).

Таким чином, розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні проведений з врахуванням положень Порядку № 100 становить 351 760, 64 грн. (1 022, 56 грн. х 344 р.д.).

Разом з тим, враховуючи вищезазначене, колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних Позивачеві при звільненні виплат складав 11 604, 67 грн., з яких: грошове забезпечення виплачене при звільненні згідно довідки від 13.01.21 (а.с. 45) - 7 987, 80 грн. (68, 83%) та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій і індексація грошового забезпечення - 3 616, 87 грн. (31, 17%).

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, а саме в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав Позивача - стягнення на його користь 109 643, 79 грн. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 31, 17% від 351 760, 64 грн..

Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, проте виходячи із розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проведеного судом першої інстанції.

Також відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 року по справі № 2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Таким чином, враховуючи викладені вище обставини справи, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо непропорційності та нерозумності при розрахунку розміру середнього заробітку, оскільки розрахунок проведено згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України»: згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Разом з тим, інші доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на незгоді апелянта із судовими рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 400/835/20 та від 29.11.2019 року по справі № 400/3341/19, які набрали законної сили, щодо нарахування та виплати Позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення. Проте колегія суддів не погоджується з цим та зазначає, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії»).

Крім того, доводи апеляційної скарги базуються на невірному, проте власному, тлумаченні норм КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини.

Отже, твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 січня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва