Справа № 620/3231/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Клопот С.Л. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Справа № 620/3231/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

представника позивача Підгорного К.Є.,

представників відповідачів Похилька С.М., Асанової Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області та Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Регіонального сервісного центру

Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області,

Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ

про визнання протиправними та скасування наказу,

поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області (далі - відповідач-1), Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (далі - відповідач-2), в якому просила:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області від 09.04.2020 № 2к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) поновити ОСОБА_1 з 16.04.2020 на посаді провідного спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області (філія ГСЦ МВС);

3) стягнути з Головного сервісного центру МВС на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 і до винесення судом рішення по справі середній заробіток, який на момент звільнення позивач отримувала на посаді провідного спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області.

Також у своєму ОСОБА_1 просила суд у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити рішення негайне виконання рішення.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проходить військову службу в Збройних Силах України і на час проходження цієї служби за нею, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток в установі, в який вона працювала на час призову, тобто в Регіональному сервісному центрі МВС в Чернігівській області, а також, що в разі скорочення - позивачка, як учасниця бойових дій, має переважне право залишення на роботі.

При цьому, суд зазначив, що структуру Головного сервісного центру МВС було впорядковано, унаслідок чого в його структурі замість регіональних сервісних центрів МВС, які були юридичними особами, були утворені регіональні сервісні центри ГСЦ МВС, зокрема, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Чернігівській області (Філія ГСЦ МВС).

Разом з тим, суд вказав, що фактично відбулася не ліквідація Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області, а його реорганізація в Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Чернігівській області (Філія ГСЦ МВС), що не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, у тому числі й позивача.

Водночас, суд зауважив, що відповідачі не виконали свого обов`язку по працевлаштуванню позивача і навіть не запропонували їй переведення на іншу роботу в новоствореному або в будь-якому іншому органі, підпорядкованому МВС України, а також не врахували, що вона є учасником бойових дій та має переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, в яких просять скасувати таке судове рішення та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову повністю, зазначаючи, що Регіональний сервісний центр МВС у Чернігівській області було саме ліквідовано, а не реорганізовано, і що роботодавець мав право, а не обов`язок запропонувати позивачу посаду в іншому органі, якому були передані повноваження РСЦ МВС в Чернігівській області.

При цьому, апелянти стверджують, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального Закону України «Про державну службу», а не КЗпП України і що норма ст. 49-2 КЗпП України в цьому випадку не застосовується.

Разом з тим, апелянти посилаються на те, що 12.03.2020 позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією РСЦ МВС в Чернігівській області і 15.04.2020 правомірно, на переконання апелянтів, звільнено.

Також апелянти зазначають, що у червні 2020 року управлінням Держпраці в Чернігівській області проводилося інспекційне відвідування РСЦ МВС в Чернігівській області, за результатами якого не виявлено порушень законодавства про працю, у тому числі, у частині звільнення позивача.

Крім того, апелянти стверджують, що судом першої інстанції було неправильно розраховано середній заробіток, який стягнуто на користь позивача за час вимушеного прогулу, а саме здійснено розрахунок, виходячи з 212-ти днів вимушеного прогулу, а не зі 164-х, та не враховано, що позивачу при звільненні було виплачено вихідну допомогу в розмірі 43 327,20 грн.

З цих та інших підстав апелянти вважають, що оскаржуване ними рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційні скарги та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційні скарги, в якому він просить залишити такі скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянтів та стверджуючи, що її було звільнено неправомірно, без урахуванням наявного в неї переважного права на залишення на роботі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 08.12.2015 по 15.04.2020 включно працювала в Регіональному сервісному центрі МВС в Чернігівській області, зокрема з 08.12.2015 по 27.04.2016 займала посаду діловода сектору режимно-секретного та документального забезпечення, з 27.04.2016 на посаді провідного спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку. Позивачці було присвоєно 8 ранг державного службовця.

28.01.2019 позивачка підписала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.

Позивач має статус учасниці бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданим 27.01.2020.

09.04.2020 Регіональний сервісний центр МВС в Чернігівській області видав наказ № 21к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким відповідно до п. 1-1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області, з 15.04.2020 звільнив ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області з виплатою вихідною допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

В якості підстави видання цього наказу в його тексті зазначено постанову Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказ Міністерства внутрішніх справ України від 03.03.2020 № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ», попередження ОСОБА_1 від 12.03.2020.

Вважаючи такий наказ протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Положенням про регіональний сервісний центр МВС в Чернігівській області, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015, у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 19.05.2017 № 426 (далі - Положення № 426), постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (далі - Постанова № 79), Положенням про Головний сервісний центр МВС, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1393 (у редакції наказу МВС України від 26.11.2018 № 955) (далі - Положення № 955), Положенням про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878 (далі - Положення № 878).

Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Згідно з Положенням № 426, Регіональний сервісний центр МВС в Чернігівській області підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України та є територіальним органом з надання сервісних послуг МВС. РСЦ МВС в Чернігівській області також підпорядковується Головному сервісному центру МВС як головному органу в системі територіальних органів з надання сервісних послуг МВС.

До основних завдань РСЦ МВС в Чернігівській області, відповідно до цього положення входило, у тому числі:

- участь у реалізації державної політики у сферах надання послуг, безпеки дорожнього руху та перевезення небезпечних вантажів, забезпечення у визначеному порядку державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання та іншими суб`єктами вимог законодавства в цих сферах, моніторинг у встановлений законодавством спосіб дотримання суб`єктами господарської діяльності та іншими суб`єктами норм, правил та стандартів у відповідній сфері;

- здійснення контролю за відповідністю конструкції, комплектації та обладнання транспортних засобів, номерних знаків транспортних засобів нормам і стандартам;

- здійснення контролю за порядком обміну та видачі посвідчень водія;

- видача та обмін ДОПНВ - свідоцтв про підготовку водія, свідоцтв про підготовку уповноважених з питань безпеки перевезень небезпечних вантажів, свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів та внесення цієї інформації до Єдиного державного реєстру МВС;

- забезпечення державного обліку зареєстрованих транспортних засобів;

- здійснення обліку суб`єктів господарювання, які здійснюють оптову та роздрібну торгівлю автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами, мотоколясками, іншими транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, а також забезпечення їх у встановленому порядку номерними знаками для разових поїздок (далі - спеціальна продукція), бланками актів приймання - передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (далі - бланкова продукція), облікованими в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС біржовими угодами, та накопичення інформації про них у Єдиному державному реєстрі МВС;

- забезпечення організації та здійснення контролю за підготовкою, перепідготовкою та підвищенням кваліфікації водіїв транспортних засобів, обліком суб`єктів підприємницької діяльності всіх форм власності, що провадять таку діяльність тощо.

12.02.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 79, якою ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, у тому числі, Регіональний сервісний центр МВС в Чернігівській області.

Також, у цій постанові зазначено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Згідно з Положенням № 1393 основними завданнями ГСЦ МВС є :

- участь у реалізації державної політики у сферах надання послуг, безпеки дорожнього руху та перевезення небезпечних вантажів, забезпечення у визначеному порядку державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання та іншими суб`єктами вимог законодавства в цих сферах, моніторинг у визначений законодавством спосіб дотримання суб`єктами господарської діяльності та іншими суб`єктами норм, правил та стандартів у відповідній сфері;

- здійснення контролю за відповідністю конструкції, комплектації та обладнання транспортних засобів, номерних знаків транспортних засобів нормам і стандартам та погодження відповідної нормативно - технічної документації;

- забезпечення державного обліку зареєстрованих транспортних засобів, видачі (обміну) посвідчень водія, ДОПНВ - свідоцтв про підготовку водія, свідоцтв про підготовку уповноважених з питань безпеки перевезень небезпечних вантажів, свідоцтв про допуск транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів та накопичення інформації з цих питань у Єдиному державному реєстрі МВС;

- забезпечення організації та здійснення контролю за підготовкою, перепідготовкою та підвищенням кваліфікації водіїв транспортних засобів, обліком суб`єктів підприємницької діяльності всіх форм власності, що провадять таку діяльність, а також за прийманням іспитів з перевірки знань правил перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом та видачею відповідних свідоцтв установленого зразка;

- ведення обліку суб`єктів господарювання, які здійснюють оптову та роздрібну торгівлю автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами, мотоколясками, іншими транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва і їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, а також забезпечення їх у встановленому порядку номерними знаками для разових поїздок (далі - спеціальна продукція), бланками актів приймання - передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (далі - бланкова продукція), облікованими в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС біржовими угодами тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2010 № 79 структуру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ було впорядковано, внаслідок чого в його структурі замість регіональних сервісних центрів МВС, які були юридичними особами, були в якості його філій утворені регіональні сервісні центри ГСЦ МВС, зокрема, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Чернігівській області (Філія ГСЦ МВС) - код ЄДРПОУ ВП: 43611954 з місцезнаходженням за адресою : 14013, м. Чернігв, вул. Шевченка, буд. 26.

Згідно з п.п. 21-1, 21-3, 21-4, 21-7, 21-8 п. 4 Положення № 878, МВС відповідно до покладених на нього завдань, у тому числі:

- здійснює у випадках, передбачених законом, державну реєстрацію (перереєстрацію) та облік транспортних засобів, приймає іспити для отримання права керування транспортними засобами і видає відповідні документи;

- веде облік торговельних організацій, підприємств-виробників та суб`єктів підприємницької діяльності незалежно від форми власності, що реалізують транспортні засоби або номерні складові частини до них;

- веде автоматизований облік, здійснює накопичення, обробку та використання відомостей про транспортні засоби, що підлягають державній і відомчій реєстрації, та про їх власників;

- перевіряє у разі дорожнього перевезення небезпечних вантажів відповідність транспортних засобів та обладнання з видачею відповідного свідоцтва про допущення до перевезення небезпечних вантажів;

- здійснює контроль за забезпеченням організації підготовки водіїв транспортних засобів та уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, приймає іспити та видає відповідні свідоцтва установленого зразка.

У п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення працівника з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Згідно з п. 13 ст. 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 8 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду апеляційної інстанції.

1. Отже, порядок звільнення з державної служби визначено спеціальним законодавством, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

2. Разом з тим, спеціальним Законом № 889-VIII однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначено ліквідацію державного органу.

3. Водночас, зазначений Закон не містить гарантій права на працю, які визначені загальними нормами трудового законодавства (ст.ст. 49-2, 119 КЗпП України), зокрема щодо необхідності запропонувати працівнику іншу роботу, врахувати наявність у нього переважного права залишення на роботі та щодо імперативного збереження за працівником місця роботи і його заробітку на час проходження ним служби в ЗСУ.

4. Перевіряючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на час попередження позивачки про майбутнє вивільнення у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області (12.03.2020) та станом на час прийняття спірного наказу про її звільнення (09.04.2020) вона перебувала на військовій службі в ЗСУ і, відповідно, на неї поширювалася безумовна гарантія, регламентована ст. 119 КЗпП України, щодо збереження за нею на весь час служби робочого місця і заробітної плати.

Втім, такі обставини, а також наявність у позивачки статусу учасниці бойових дій, що відповідно до п. 13 ст. 12 Закону № 3551-XII надає їй переважне право залишення на роботі, відповідачами при вирішенні питання щодо її звільнення з державної служби враховані не були, що зумовлює незаконність оспорюваного наказу Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області від 09.04.2020 № 2к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

5. При цьому, як було правильно встановлено судом першої інстанції, фактично відбулася не ліквідація Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області а його реорганізація в Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Чернігівській області (Філія ГСЦ МВС),якому передані відповідні завдання та функції.

Разом з тим, установлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Тож, у цьому випадку відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачці роботу в новоствореній установі та врахувати при цьому наявне в неї право переважного залишення на роботі, але такий обов`язок не виконав, що також у сукупності з викладеним переконує судову колегію у протиправності оспорюваного позивачкою наказу про її звільнення.

6. Доводи апелянтів про те, що Регіональний сервісний центр МВС у Чернігівській області було саме ліквідовано, а не реорганізовано, і що роботодавець мав право, а не обов`язок запропонувати позивачу посаду в іншому органі, якому були передані повноваження РСЦ МВС в Чернігівській області, судова колегія відхиляє з огляду на вищевикладене.

Посилання апелянтів на те, що судом першої інстанції було безпідставно враховано висновки Верховного Суду щодо обов`язку роботодавця запропонувати працівнику роботу в новоствореному органі, до якого переходять відповідні завдання та функції, судова колегія відхиляє як необґрунтовані.

7. Твердження апелянтів про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального Закону № 889-VIII, а не КЗпП України, і що ст. 49-2 КЗпП України в цьому випадку не застосовується, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося раніше, загальні норми трудового законодавства можуть та мають бути застосовані до правовідносин, які не врегульовані спеціальними нормами.

У цьому випадку, спеціальним Закон № 889-VIII не містить гарантій права на праця у разі ліквідації установи (органу) і скорочення відповідних посад державної служби, не передбачає механізму реалізації приписів ст. 119 КЗпП України та п. 13 ст. 12 Закону № 3551-XII, і незастосування таких норм у контексті виниклих спірних правовідносин фактично призводить до порушення конституційного права на працю, регламентованого ст. 43 Конституції України.

8. Посилання апелянтів на те, що 12.03.2020 позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією РСЦ МВС в Чернігівській області і 15.04.2020 правомірно, на їх переконання, звільнено, апеляційний суд до уваги не приймає з підстав, наведених вище.

9. Доводи апелянтів про те, що в червні 2020 року управлінням Держпраці в Чернігівській області проводилося інспекційне відвідування РСЦ МВС в Чернігівській області, за результатами якого не виявлено порушень законодавства про працю, зокрема щодо звільнення позивача, судова колегія враховує, але зазначає, що в цьому випадку дії та/або рішення управління Держпраці в Чернігівській області при проведення вказаної перевірки не є предметом судового розгляду в цій справі, позивачка не була безпосереднім учасником правовідносин щодо проведення цієї перевірки і для захисту свого порушеного права вона обрала претензійно-позовну форму шляхом звернення до суду з цим позовом.

10. Таким чином, аналізуючи всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірного наказу про звільнення позивачки, необхідність його скасування та поновлення останньої на роботі саме в РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області (Філія ГСЦ МВС) зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.04.2020 по 10.12.2020.

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 316 КАС України, підлягає залишенню без змін.

11. Разом з тим, перевіряючи висновки суду першої інстанції у частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.04.2020 по 10.12.2020, що підлягає стягненню на користь позивачки, судова колегія вважає виваженими та обґрунтованими доводи апелянтів про те, що суд першої інстанції неправильно визначив кількість днів вимушеного прогулу позивачки, врахувавши всі календарні дні (212) замість робочих днів (164), що впливає на суму відшкодування.

З цього приводу судова колегія зазначає, що пунктом 8 розділу ІV Порядку № 100 прямо передбачено необхідність врахування саме робочих днів, тож у цьому випадку на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування в розмірі 164х1031,60 грн. = 169 182,40 грн., а не 218 699,20 грн., як помилково було розраховано судом першої інстанції.

12. Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

13. Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини цієї справи, правильно вирішено спір по суті правовідносин, але допущено помилку при застосуванні Постанови № 100 в частині визначення суми відшкодування за час вимушеного прогулу, що є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування.

З огляду на це, апеляційні скарги Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області та Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ підлягають задоволенню частково, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року - зміні в частині визначення суми відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в іншій частині - залишенню без змін.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області та Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року - змінити, виклавши абзац четвертий його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 по 09.12.2020 включно в сумі 169 182,40 (сто шістдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят дві гривні та сорок копійок) грн.».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 31 березня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк