Справа № 380/12660/20
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Гулкевич І.З., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новокалинівського міського голови Юзвяка Богдана Осиповича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просить:

Визнати протиправну бездіяльність Новокалинівського міського голови Юзвяка Богдана Осиповича щодо не звільнення з посади ОСОБА_2 - начальника відділу освіти, молоді і спорту Новокалинівської міської ради;

Зобов`язати Новокалинівського міського голову Юзвяка Богдана Осиповича звільнити з посади начальника відділу освіти, молоді і спорту Новокалинівської міської ради - ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 05.01.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 25.01.2021 відкрито у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами. Даною ухвалою залучено ОСОБА_2 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що на посадах у штаті апарату Новокалинівської міської ради та її виконавчого комітету працює особа, яка має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету, проте не проживає на території Новокалинівської міської ОТГ, що є підставою для звільнення цієї посадової особи на підставі абз.2 ч.1 ст. 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" у зв`язку з порушенням умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування.

Зазначає, що 24.11.2020 звернувся з депутатським зверненням до голови Новокалинівської міської ради Б.Юзвяка з проханням надати інформацію про тих посадових осіб, які не проживають на території ОТГ та вимагав припинити службу усіх посадових осіб, які на момент призначення на посаду та по теперішній час не проживали на території Новокалинівської міської ОТГ.

30.11.2020 позивач отримав відповідь від 26.11.2020 №02/15-1277/1 про те, що реєстрація місця проживання посадових осіб є конфіденційною інформацією та було проінформовано, що підстав для звільнення даних посадових осіб немає, кожний має право на працю.

Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача, звернувся до суду.

Представником відповідача подано відзив на адміністративний позов. У відзиві на позовну заяву зазначає, що служба в органах місцевого самоврядування може бути припинена на підставі і в порядку визначеному Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", та з підстав передбачених Кодексом законів про працю України. Такої підстави для припинення служби в органах місцевого самоврядування як "відсутність місця реєстрації на певній території" діючим законодавством не передбачено.

Також наголошує, що позивач обрав спосіб захисту інтересів саме Новокалинівської ОТГ, а не власних, а тому не має права представлення органу місцевого самоврядування лише на підставі проживання на території.

Також покликається на те, що жоден інший суб`єкт чи орган, в тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції органу місцевого самоврядування щодо обов`язку звільнення працівників за тими чи іншими обставинами. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представником третьої особи подано пояснення на адміністративний позов. Зазначає, що жодної законодавчої норми припинення служби в органі місцевого самоврядування у зв`язку із відсутністю місця реєстрації на певній території законодавством не передбачено.

Також наголошує, що позивач обрав спосіб захисту інтересів саме Новокалинівської ОТГ, а не власних, а тому не має права представлення органу місцевого самоврядування лише на підставі проживання на території. Окрім того, ОСОБА_1 жодним доказом не довів факт проживання на території Новокалинівської ОТГ.

Також покликається на те, що жоден інший суб`єкт чи орган, в тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції органу місцевого самоврядування щодо обов`язку звільнення працівників за тими чи іншими обставинами. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити та відшкодувати витрати на правову допомогу.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказує, що при прийнятті на службу та не припинення служби в Новокалинівській ОТГ гр. ОСОБА_2 міським головою порушується принцип рівних можливостей доступу громадян (членів Новокалинівської міської ОТГ) до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки, дотримання прав місцевого самоврядування, захисту інтересів відповідної територіальної громади, верховенства права. Громадянинка ОСОБА_2 не об`єднувалася з жителями Новокалинівської ОТГ у громаду, вона є членом іншої громади. Приймаючи на посаду ОСОБА_2 та відмовляючись її звільнити відповідач діяв і діє не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначає, що згідно норм Законів право на державну службу мають громадяни України незалежно від місця проживання, а право на службу в органах місцевого самоврядування мають громадяни України незалежно від терміну проживання на відповідній території. Отже, громадянинка ОСОБА_2 повинна була хоч один день при прийнятті на службу, чи проходженні служби проживати в одному із населених пунктів Новокалинівської громади.

Вказане порушує права Новокалинівської міської ОТГ, а відповідно будь-який із членів громади має право оскаржити відповідну дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення.

Щодо дискреційних повноважень відповідача зазначає, що у даному випадку у нього немає свободи вибору, оскільки за дане порушення посадова особа повинна бути звільнена з служби. На підтвердження того, що ОСОБА_1 є належним позивачем свідчить постанова Самбірського міськрайонного суду від 12.05.2014 по справі №452/892/14-а. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Новокалинівської міської ради.

24.11.2020 позивач звернувся з депутатським зверненням до голови Новокалинівської міської ради Б.Юзвяка з проханням надати інформацію про тих посадових осіб, які не проживають на території ОТГ та вимагав припинити службу усіх посадових осіб, які на момент призначення на посаду та по теперішній час не проживали на території Новокалинівської міської ОТГ.

30.11.2020 позивач отримав відповідь від 26.11.2020 №02/15-1277/1 про те, що реєстрація місця проживання посадових осіб є конфіденційною інформацією та було проінформовано, що підстав для звільнення даних посадових осіб немає, кожний має право на працю.

Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача, звернувся до суду.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено: "Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Перевіривши зміст позовної заяви, суд встановив, що позивач звернувся до суду як депутат Новокалинівської міської ради в інтересах територіальної громади Новокалинівської об`єднаної територіальної громади.

Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради регулюється Законом України "Про статус депутатів місцевих рад" від 11.07.2002 № 93-IV (далі - Закон №93-IV).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №93-IV депутат місцевої ради, як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Частинами першою та другою статті 3 Закону №93-IV передбачено, що депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування.

Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.

Положеннями частини першої статті 10 Закону №93-IV визначено обов`язки депутата місцевої ради, відповідно до яких у виборчому окрузі депутат місцевої ради зобов`язаний: 1) підтримувати зв`язок з виборцями, відповідною територіальною громадою, трудовими колективами і громадськими організаціями, які висунули його кандидатом у депутати місцевої ради, а також колективами інших підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, органами місцевого самоврядування, місцевими органами виконавчої влади, розташованими на відповідній території; 2) не рідше одного разу на півріччя інформувати виборців про роботу місцевої ради та її органів, про виконання планів і програм економічного і соціального розвитку, інших місцевих програм, місцевого бюджету, рішень ради і доручень виборців; 3) брати участь у громадських слуханнях з питань, що стосуються його виборчого округу, в організації виконання рішень ради та її органів, доручень виборців, у масових заходах, що проводяться органами місцевого самоврядування на території громади або виборчого округу; 4) вивчати громадську думку; вивчати потреби територіальної громади, інформувати про них раду та її органи, брати безпосередню участь у їх вирішенні; 5) визначити і оприлюднити дні, години та місце прийому виборців, інших громадян; вести регулярний, не рідше одного разу на місяць, прийом виборців, розглядати пропозиції, звернення, заяви і скарги членів територіальної громади, вживати заходів щодо забезпечення їх оперативного вирішення.

Статтею 11 Закону №93-IV визначені права депутата. Так, депутат місцевої ради має право: 1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; 2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу; 3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення; 4) доступу до засобів масової інформації комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою; 5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді.

При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку.

Депутат місцевої ради є відповідальним перед виборцями свого виборчого округу і їм підзвітним. У своїй роботі у виборчому окрузі взаємодіє з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, органами самоорганізації населення, трудовими колективами, об`єднаннями громадян.

За змістом частини першої, другої та третьої статті 15 Закону №93-IV депутат має право вимагати усунення порушення законності, тобто у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

Депутат має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів, а місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

Частиною першою статті 10 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування" (далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Аналіз наведених вище норм законодавства вказує на те, що відповідні ради, а не окремі депутати, згідно зі статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" є тими представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, а отже й наділені в силу передбачених законодавством випадків на звернення до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.

Право депутата захищати інтереси територіальної громади (або її окремих представників) в суді може бути реалізоване шляхом представництва.

Така правова позиція міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №911/2173/17 та від 08 серпня 2019 року №810/1354/18, де зазначено, що відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" не вбачається, що депутат місцевої ради уповноважений представляти у судах інтереси такої ради, або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

Доказів на представництво у спірних правовідносинах територіальної громади або виборців позивач не надав.

Також суд зазначає, що згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відтак, право на працю гарантовано Конституцією України, відповідно є нормою прямої дії, місце проживання посадової особи не має жодного відношення щодо не прийняття на відповідну посаду.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд не вбачає бездіяльності відповідача.

Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В ході судового розгляду справи відповідачем доведено правомірність своїх дій. Відтак суд відмовляє у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат.

Судові витрати, відповідно до ст. 139 КАС України, покладаються на позивача.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача з позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. (ч. 1 ст. 139 КАС України)

Частиною 2 ст.139 КАС України, установлено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Згідно з ч.11 ст. 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Зміст цієї норми дає підстави для висновку, що право на відшкодування судових витрат понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа, та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 травня 2019 року в справі № 821/410/17.

Суд зазначає, що у даному ж випадку, третя особа на стороні відповідача заперечувала проти позову та підтримувала позицію відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, з огляду на що, передбачено відшкодування відповідачу суб`єкту владних повноважень документально підтверджених витрат, пов`язаних лише із залученням свідків та проведенням судових експертиз та не передбачає відшкодування інших судових витрат, зокрема, витрат з позивача на надання правової допомоги адвокатом третій особі, при ухваленні рішення на користь такого суб`єкта.

При цьому, стягнення з особи, яка не є суб`єктом владних повноважень, а є фізичною особою (позивач - фізична особа) витрати на професійну правничу допомогу адвоката на користь відповідача та /або третьої особи, що виступає на його стороні, приписами КАС України не передбачено.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені третьою особою у цій справі, відшкодовуються у тому ж порядку, у якому відшкодовувались би судові витрати відповідача, що є суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, стягнення з позивача на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу є безпідставними та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 293, 295, п. 3 розділу VI Прикінцевих положень, пп. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гулкевич І.З.