Справа № 460/9040/20
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2021 року м. Рівне №460/9040/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність щодо не призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 07.10.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Вважає протиправною бездіяльність відповідача в частині не призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку згідно із ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Наголосив, що ним подано всі необхідні документи для призначення вказаної пенсії. Зазначає, що така відмова є протиправною та незаконною, оскільки разом із записами трудової книжки його стаж становить 21 рік 4 місяці 2 дні. Відтак, позиція відповідача щодо наявності стажу лише 16 років 11 місяців 28 днів є хибною. З огляду на наведене, позивач просив суд, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі(а.с.1-3).

Ухвалою суду від 14.12.2020 прийнято дану позову заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено про розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою, судом задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що позивач немає права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку. Зазначив, що відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Документами, доданими до заяви, підтверджено право на зниження пенсійного віку позивача на 6 років. Однак, відсутній необхідний страховий стаж, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку - 21рік. Вказано, що до страхового стажу не враховано період ведення підприємницької діяльності з 19.09.2006 по 16.01.2013,оскільки відсутні дані в системі персоніфікованого обліку та період одержання допомоги на догляд за інвалідом з 01.09.2004 по 30.09.2004, з 01.01.2005 по 31.12.2006, оскільки відсутні необхідні документи та починаючи з 01.01.2005 відсутні дані в системі персоніфікованого обліку. За таких обставин, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, то у відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до посвідчення серії № НОМЕР_3, є потерпілою особою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (а.с.10).

07.10.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою та документами про призначення пенсії зареєстрованої за № 218.

Листом від 04.11.2020 № 1700-9301-8/34454 відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказано, що відповідно до поданої заяви про призначення пенсії та відомостей із системи персоніфікованого обліку, відповідачем обраховано страховий стаж позивача, який становить 16 років 11 місяців 28 днів. Вказано, що до страхового стажу не враховано період ведення підприємницької діяльності з 19.09.2006 по 16.01.2013,оскільки відсутні дані в системі персоніфікованого обліку та період одержання допомоги на догляд за інвалідом з 01.09.2004 по 30.09.2004, з 01.01.2005 по 31.12.2006, оскільки відсутні необхідні документи та починаючи з 01.01.2005 відсутні дані в системі персоніфікованого обліку. Документами, доданими до заяви, підтверджено право на зниження пенсійного віку позивача на 6 років. Однак, відсутній необхідний страховий стаж, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку - 21рік. (а.с.12- 15).

Не погоджуючись з діяннями відповідача в частині не призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку згідно із ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003, який набрав чинності 01.01.2004 (далі - Закон України №1058-ІV від 09.03.2003) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 13 Перехідних положень Закону України №1058-ІV від 09.03.2003 передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Тобто, вказаними нормами надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом України №1058-ІV від 09.03.2003 або спеціальним Законом України №796-XII від 28.02.1991.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон України №796-XII від 28.02.1991 ).

Згідно із ст.55 Закону України №796-XII від 28.02.1991, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ч. 2 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а, та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суду слід зазначити, що вимогу щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.

Підпунктом 5 п. 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1) зазначено, документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до поданих сторонами заяв по суті, питання щодо наявності у позивача права на зниження пенсійного віку на 6 років, - підтверджується та не заперечується відповідачем.

Водночас, підставою щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» послугувала, на думку відповідача, недостатність необхідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку - 21рік.

З цього приводу суду необхідно звернути увагу на таке.

Необхідний страховий стаж, для призначення пенсії ОСОБА_1 , як особі яка постраждала від Чорнобильської катастрофи 3 категорії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», становить 21 років.

Згідно із заперечень відповідача, до стажу ОСОБА_1 не враховано період ведення ним підприємницької діяльності з 19.09.2006 по 16.01.2013,оскільки відсутні дані в системі персоніфікованого обліку та період одержання допомоги на догляд за інвалідом з 01.09.2004 по 30.09.2004, з 01.01.2005 по 31.12.2006, оскільки відсутні необхідні документи та починаючи з 01.01.2005 відсутні дані в системі персоніфікованого обліку.

А тому відповідно до відомостей системи персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 16 років 11 місяців 28 днів.

У ст. 11 Закону України № 1058-IV визначено осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Так, відповідно до п.9 ст.11 Закону України №1058-IV (в редакції на момент звернення за призначенням пенсії) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягає один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 вказаного Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 24 цього Закону передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з п.10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок № 637) - час догляду за інвалідом І групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі:

акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;

документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово - експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.

Документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження або паспорт чи довідка житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації) та інші.

Відповідно до довідки Сер. МСЕ-№ 069839*, ОСОБА_2 встановлено II групу інвалідності(а.с.8).

Також, встановлено, що дружині позивача призначено пенсію по інвалідності 2 групи, підтвердженням чого є копія посвідчення від 03.03.2004(а.с.11).

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації від 19.06.2020 № 01-23/321, ОСОБА_1 отримував допомогу на догляд (щомісячну грошову допомогу малозабезпеченій особі, яка проживає разом з інвалідом 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду) на свою дружину ОСОБА_2 , 1970р.н., з 01.04.2004 по 30.09.2004, 01.01.2005 по 31.12.2006 (а.с.20).

Таким чином, позивач у вказаний період здійснював догляд за дружиною пенсіонером, якій призначена 2 група інвалідності та, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Проте суд зверстає увагу на те, що у відповідності до п.9 ст.11 Закону України №1058-IV підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 вказаного Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

А тому, суд приходить до висновку, що оскільки у період з 01.04.2004 по 30.09.2004, 01.01.2005 по 31.12.2006 позивач здійснював догляд за особою, якій встановлено II групу інвалідності, та така особа у вищезгаданий період не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 вказаного Закону, то відсутні підстави для зарахування спірного періоду до трудового стажу для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, оскільки це суперечить вищенаведеним нормам Закону України №1058-IV та Порядку №637.

Що стосується не зарахування періоду ведення позивачем підприємницької діяльності з 19.09.2006 по 16.01.2013, то суд звертає увагу на таке.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VIII від 03.10.2017, розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнено пунктом 3-1, яким встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку, зокрема з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності

Згідно п.6 Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва", суб`єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Системний аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).

Разом з тим, органи Пенсійного фонду України наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.

Відповідно до змісту довідки Вараського відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок податкової звітності управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Рівненській області від 02.10.2020, ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) перебував на обліку в Зарічненській ДПІ ГУ ДПС у Рівненській області як платник податків та/або самозайнята фізична особа з 19.09.2006 по 16.01.2013. З 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008 платник перебував на спрощеній системі оподаткування відповідно до Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» в редакції від 26 червня 1996 року № 746/99. За даними податкового обліку та даних ІКП сплачено єдиного податку за 2007 рік в загальній сумі 1080 грн. та за 2008 рік - 300 грн. В серпні 2008 року платник перебував на загальній системі оподаткування (патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян) відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян" сплачено в сумі 100,00грн. (а.с.21).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Оскільки позивач перебував на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008 і був платником єдиного податку, то суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та відновити його порушене право шляхом визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, викладену в листі від 04.11.2020 № 1700-9301-8/34454, в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду здійснення його підприємницької діяльності з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008 та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008.

Позивач стверджує, що згідно із записів трудової книжки серії НОМЕР_2 його стаж до 2004 року складає 17 років 7 місяців 2 дні (1 рік 11 місяців 26 днів - служба в лавах Радянської Армії, 7 місяців 7 днів - робота шофером-експедитором, 15 років 2 місяці 5 днів - безперервна робота на останньому підприємстві згідно записів в трудовій книжці із 1987 по 2002).

Як судом вище зазначалося, відповідно до наявних відомостей системи персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 16 років 11 місяців 28 днів. До вказаного стажу відповідачем зараховано 1 рік 11 місяців 26 днів - служби в лавах Радянської Армії, 7 місяців 7 днів - робота шофером-експедитором, 14 років 4 місяці 24 днів робота в колгоспі із 1987 по 2002.

Частиною 4 ст. 24 Закону України №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктом ч.2 ст. 56 Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (в редакції на момент подання заяви) визначено про те, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відомістю про кількість вироблених трудоднів (людиноднів), трудову участь в колгоспному виробництві, для позивача з 01.01.2001 по 31.12.2001 встановлено у такому розмірі - трудоднів вихододнів у кількості 131 , тоді як встановлений мінімум - 180. А тому, до страхового стажу, з урахуванням встановлених мінімумів, позивачу зараховано 5 місяців 4 дні.

Зважаючи на те, що відсутні відомості про те, що позивач якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то до стажу враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, безпідставно позивач зробив висновок про наявність у нього 1 року страхового стажу, в період з 01.01.2001 по 31.12.2001, оскільки у матеріалах справи наявні докази про відсутність встановленого мінімуму трудової участі у 2001 році.

Відтак, суд погоджується, що до страхового стажу позивача зараховується період роботи в колгоспі позивача, а саме 14 років 4 місяці 24 днів.

Оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку, а саме 21рік, то підстав для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 07.10.2020, немає, незважаючи навіть на зарахування до страхового стажу періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження у ході розгляду справи, то адміністративний позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи наведене, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати на суму 168,16 грн., сплачені згідно з квитанцією від 03.12.2020 № 7 (а.с.22).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7,м. Рівне,33028, ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, викладену в листі від 04.11.2020 № 1700-9301-8/34454 в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду здійснення його підприємницької діяльності з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2008 по 31.12.2008.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м.Рівне,33028, ) судові витрати на суму 168,16грн. (сто шістдесят вісім гривень шістнадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 31 березня 2021 року

Суддя Д.П. Зозуля