Справа № 460/9491/20
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2021 року м. Рівне №460/9491/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гудими Н.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доЗдолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення №1222 від 17.06.2020 та зобов`язання розглянути клопотання про забезпечення реалізації визначеного законом права на набуття права власності шляхом виділення земельної ділянки в районі АДРЕСА_1 для садівництва, орієнтовною площею 0,1 га та надати дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На обґрунтування позову позивач зазначив, що в червні 2020 року звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1 га, для ведення садівництва. Однак рішенням Здолбунівської міської ради Здолбунівського району позивачу відмовлено у наданні дозволу. Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує її права та законні інтереси, встановлені нормами Конституції та чинного законодавства України. Вказала, що разом з клопотанням про надання дозволу подала усі необхідні документи, а вказана позивачем у графічних матеріалах бажана земельна ділянка відповідно до публічної кадастрової карти досі вільна та не неї ніхто не претендував. За таких обставин, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 28.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 02.02.2021 задоволено клопотання Здолбунівської міської ради. Визнано поважними причини пропуску відповідачем строку для подання відзиву та продовжено йому строк для подання відзиву на позовну заяву до 10.02.2021 включно.

Однак, відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, а тому суд вирішує справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши заяви по суті справи, з`ясувавши всі обставини справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

03.06.2020 ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області із клопотанням, зокрема, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для ведення садівництва (а.с.10-13).

До клопотання позивач долучила копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків, графічні матеріали (а.с.14).

17.06.2020 Здолбунівська міська рада рішенням №1222 "Про розгляд звернення ОСОБА_1 " відмовила позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність в районі АДРЕСА_1 , в т.ч. для ведення садівництва у зв`язку з відсутністю на спірній території (район вулиці Старомильської в м.Здолбунів Рівненського району) вільних земельних ділянок з таким цільовим призначенням. При цьому, вказано, що наявні земельні ділянки для садівництва першочергово виділяються учасникам бойових дій, які брали участь в антитерористичній операції і операції об`єднаних сил та сім`ям, члени яких загинули під час участі у антитерористичній операції і операції об`єднаних сил (а.с.9).

Як свідчать матеріали справи, позивач зверталася до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва; для ведення особистого селянського господарства; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів.

Поряд з цим, позивач звернулася до суду з позовом про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва, а тому предметом розгляду в даній справі є дії відповідача щодо прийняття рішення про відмову у наданні дозволу проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва.

Вважаючи вказане рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва у власність протиправним, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Підпунктом "а" частини другої статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. "в" частини третьої статті 116 Земельного кодексу України).

Статтею 121 Земельного кодексу України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара (п."в" ч.1).

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Поряд з цим, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів ст. 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Так, відповідно до положень ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Абзацом 1 ч.7 ст.118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Наведені норми ЗК України дають підстави для висновку, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

При цьому, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Суд наголошує, що в силу приписів ч.7 ст.118 ЗК України підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, є:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Наведений перелік підстав для відмови є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, у разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч.7 ст.118 ЗК України. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог ч.2 ст.19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Як свідчить зміст оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачем зазначено - відсутність на спірній території (район вулиці Старомильської в м.Здолбунів Рівненського району) вільних земельних ділянок з таким цільовим призначенням і те, що наявні земельні ділянки для садівництва першочергово виділяються учасникам бойових дій, які брали участь в антитерористичній операції і операції об`єднаних сил та сім`ям, члени яких загинули під час участі у антитерористичній операції і операції об`єднаних сил (а.с.9).

Суд звертає увагу, що єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, вимогам схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Поряд з цим, жодних доказів невідповідності місця розташування об`єкта (земельної ділянки в районі вулиці Старомильської в м.Здолбунів Рівненського району) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять, як і будь-яких доказів відсутності вільних земельних ділянок з таким цільовим призначенням на вказаній позивачем у графічних картах місцевості.

Таким чином, вказана відмова відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та суперечить положенням Земельного кодексу України.

З огляду на встановлені в ході розгляду обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що відповідач, приймаючи рішення №1222 від 17.06.2020 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в районі АДРЕСА_1 для садівництва, орієнтовною площею 0,1 га, з підстав, не передбачених частиною 7 статті 118 ЗК України, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством. Вказане рішення в цій частині не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, є необґрунтованим, порушує права позивача на безоплатне набуття у власність земельної ділянки, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Висновки аналогічного змісту викладені у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №825/2228/18

Щодо похідної вимоги про зобов`язання розглянути клопотання про забезпечення реалізації визначеного законом права на набуття права власності шляхом виділення земельної ділянки в районі АДРЕСА_1 для садівництва, орієнтовною площею 0,1 га та надати дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п.36-39).

Суд враховує, що дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Суд наголошує, що відповідно до статті 118 Земельного кодексу України відповідач зобов`язаний або надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, або відмовити у наданні такого дозволу, але на законних підставах.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява №38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Висновки аналогічного змісту викладені у постановах Верховного Суду від 28.05.2020 у справі 819/654/17, від 11.11.2020 у справі №822/89/18.

З огляду на те, що відповідач не висловив свою позицію щодо позовних вимог ОСОБА_1 та не надав суду жодних доказів щодо спірного питання, пояснень щодо того, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 03.06.2020 та прийняти відповідне рішення по суті порушеного у клопотанні питання щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України, а не зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як про це просила позивач, оскільки надання такого дозволу в даному випадку є дискреційними повноваженнями відповідача.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування своєї позиції та не довів правомірності своєї поведінки та прийнятого ним рішення у спірних правовідносинах, натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.

За наведеного вище, за результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Разом з тим, щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом термін з моменту набрання рішенням суду законної сили, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зміст наведеної правової норми свідчить, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено аргументованих причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Беручи до уваги обставини даної справи, правові підстави для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Зважаючи на положення ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений нею судовий збір пропорційно до задоволених вимог, а саме: в сумі 560,53 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області (вул.Василя Жука,1, м.Здолбунів, Рівненська область,35700, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасування рішення Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області №1222 від 17.06.2020 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва.

Зобов`язати Здолбунівську міську раду Здолбунівського району Рівненської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.06.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1 га та прийняти відповідне рішення по суті порушеного у клопотанні питання у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області судовий збір у розмірі 560 (п`ятсот шістдесят) грн. 53 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 25 березня 2021 року.

Суддя Н.С. Гудима