Справа № 200/2174/21-а
Суддя: Шувалова Т.О.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 р. Справа№200/2174/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді -Шувалової Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелинського, 27а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача корегуюче № 0580-05-8/739 від 12 січня 2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком за Списком №2 зі зменшенням пенсійного віку ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 січня 2021 року про призначення пільгової пенсії за віком за Списком №2;

- призначити позивачу пенсію на пільгових умовах за Списком №2 зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 06.08.1990 року по 18.12.1994 року на посаді майстра та з 19.12.1994 року по 31.10.2003 року на посаді виконавця робіт у Донецькому дочірньому підприємстві «Донбасмонтажавтоматика» № 432 ЗАТ «Променергоавтоматика».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 зі зниженням віку, долучивши до заяви сканкопії документів: паспорт, трудова книжка серії НОМЕР_2 від 31.07.1980 року, диплом серії НОМЕР_3 , військовий квиток серії НОМЕР_4 від 15.08.1990 року, довідку про пільговий стаж від 23.12.2013 року № 252.

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів, Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області було винесено рішення корегуюче від 12 січня 2021 року № 0580-05-8/739 яким відмовлено позивачу в призначені пенсії, у зв`язку з неможливістю перевірити періоди роботи позивача з 06.08.1990 року по 31.12.1998 року, оскільки підприємство, на якому працював позивач, знаходиться на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі.

Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін, відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, обґрунтовуючи, що періоди роботи з 06.08.1990 року по 31.12.1998 рік до пільгового стажу позивача не зараховано, у зв`язку з неможливістю перевірити обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, оскільки підприємство розташовано на тимчасово непідконтрольній українській владі території у м. Донецьку. Тому, на думку відповідача, стаж роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах або на вислугу років враховано за даними персоніфікованого обліку згідно п. 20 Постанови № 637 і складає 2 роки, що є недостатнім для призначення пенсії на пільгових умовах, зі зниженням віку.

Таким чином, відповідач вважає, що позивач за наданими документами має право на пенсію згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при досягненні 60 років.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_5 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.4-7).

02.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2 (а.с.46).

За наслідками розгляду вказаної заяви позивача, Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області прийнято рішення від 04.01.2021 року №3 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах.

Підставою відмови, відповідачем зазначено, що пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 31 рік 08 місяців 17 днів. Стаж роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах або на вислугу років враховано за даними персоніфікованого обліку, згідно п. 20 Постанови № 637, складає 4 роки 10 місяців. Періоди роботи з 06.08.1990 року по 31.12.1998 рік, з 16.09.1997 року до пільгового стажу не зараховано, у зв`язку з неможливістю перевірити обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, оскільки підприємство розташовано на тимчасово непідконтрольній українській владі території у м. Донецьку (а.с.47-48).

04.01.2021 року Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області скореговано вищевказане рішення. Так, в десятому абзаці визначено, що стаж роботи, який дає право позивачу на пенсію на пільгових умовах становить 2 роки, замість раніше визначеного відповідачем - 4 роки 10 місяців та виключено з дванадцятого абзацу рішення період роботи позивача «з 16.09.1997 року».(а.с.34-35).

Тобто, з урахуванням внесених корегувань, відповідач рішенням від 04 січня 2021 року № 3 не зарахував до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, період роботи позивача з 06.08.1990 року по 18.12.1994 року, у зв`язку з неможливістю перевірити обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, оскільки підприємство розташовано на тимчасово непідконтрольній українській владі території у м. Донецьку.

Таким чином, предметом спору у справі є документальне підтвердження періодів трудової діяльності позивача, як стажу роботи який є спеціальним, а саме: з 06.08.1990 року по 18.12.1994 року на посаді майстра та з 19.12.1994 року по 31.10.2003 року на посаді виконавця робіт у Донецькому дочірньому підприємстві «Донбасмонтажавтоматика» № 432 ЗАТ «Променергоавтоматика» та, як наслідок, наявність підстав, у контексті положень ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", для зарахування позивачу такого стажу до пільгового стажу роботи, правомірність прийняття відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 13 Закону № 1788-ХІІ визначено категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Пунктом "б" частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 01 квітня 2024 пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи з 01 квітня 2020 по 31 березня 2021 - не менше 28 років у чоловіків.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України від 09 липня 2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

Під час прийняття спірного рішення про відмову у призначенні пенсії та у відзиві на адміністративний позов відповідач не заперечує того, що посади на яких працював позивач відносяться до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року №162 .

При цьому, відповідач вважає, що періоді роботи позивача за цими професіями не підтверджені належними довідками.

Cуд відхиляє доводи відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, (тут і далі також - Порядок № 637, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення. Тобто, діючим законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач працював у Донецькому дочірньому підприємстві: «Донбасмонтажавтоматика» № 432 ЗАТ «Променергоавтоматика» на посадах:

- майстра - з 06.08.1990 року по 18.12.1994 року, що передбачена Списком № 2 розділу ХХІХ підрозділу «б» Постанови Ради Міністрів України від 22.08.1956 року № 1173, Списком № 2 розділу ХХVII постанови КМУ від 11.03.1994 року № 162, що складає 4 роки 4 місяці 13 днів;

- виконавця робіт - з 19.12.1994 року по 31.10.2003 року, що передбачена Списком № 2 розділу ХХVII постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162, Списком № 2 розділу ХХVII Постанови КМУ від 16.01.2003 року № 36, що складає 8 років 10 місяців 13 днів (а.с.8-17, 22).

Крім того, наказами Донецького дочірнього підприємства «Донбасмонтажавтоматика» № 432 ЗАТ «Променергоавтоматика» від 24.11.1195 року № 78, від 03.10.2001 року № 48, згідно атестації і рішення атестаційної комісії на основі картки умов праці зазначено, що робоче місце майстра монтажних робіт та виконавця робіт треба вважати з шкідливими умовами праці згідно Списку №2 (а.с.24-25, 27-28).

Крім того, позивачем було надано відповідачу довідку від 23.12.2013 року № 252 видану Донецьким дочірнім підприємством «Донбасмонтажавтоматика» № 432 ЗАТ «Променергоавтоматика» про підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки, або відповідних записів, з якої убачається, що позивач працював у Донецькому дочірньому підприємстві: «Донбасмонтажавтоматика» № 432 ЗАТ «Променергоавтоматика» повний робочий день у шкідливих умовах праці.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що трудова книжка позивача містить всі необхідні та вичерпні відомості, що визначають право позивача на пенсію на пільгових умовах.

Щодо посилання відповідача на те, що довідки були видані підприємством, яке зареєстроване та розташоване на території не підконтрольній українській владі, суд зазначає наступне.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до частини першої статті 18 вказаного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Крім того, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки», а саме: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, § 142).

Враховуючи наведене суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані установами, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного суду від 18.04.2019 року по справі № 344/16404/16-а.

Окрім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 тощо).

Таким чином, суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що, відповідно, позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Та обставина, що довідка Донецького дочірнього підприємства «Донбасмонтажавтоматика» № 432 Закритого акціонерного товариства «Променергоавтоматика» від 23.12.2013 року № 252, видана підприємством, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, не є підставою для позбавлення позивача права на отримання пільгової пенсії за віком за Списком № 2 за наявності у нього необхідного стажу, підтвердженого записами в трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах 30 жовтня 2018 року у справі № 234/3038/17 (провадження № К/9901/30786/18) та від 27 лютого 2019 року у справі № 266/4889/16-а (провадження № К/9901/18644/18).

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що подані позивачем разом із заявою про призначення пенсії документи, містять обов`язкові відомості про періоди роботи позивача, підстави їх видачі, що у повному обсязі надають змогу встановити періоди роботи позивача достатніми для вирішення питання про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2. Тому, неврахування відповідачем наданих позивачем документів є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення, у зв`язку з чим, рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 04.01.2021 року № 3 про відмову в призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, в прохальній частині позову, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати корегуюче рішення відповідача № 0580-05-8/739 від 12.01.2021 року про відмову в призначенні пенсії.

Проте, дата та номер рішення, який вказує позивач (№ 0580-05-8/739 від 12.01.2021 року) є лише номером реєстрації вихідної кореспонденції і не відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи.

Таким чином, для належного захисту порушених прав позивача, на підставі частини другої статті 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, шляхом визнання протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 04.01.2021 року № 3 про відмову в призначенні пенсії позивачу та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.01.2021 року про призначення пільгової пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пільгову пенсію за віком за Списком №2, суд зазначає наступне.

Згідно статті 55 Конституції України , кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування спірного рішення та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення пенсії, тому заявлені позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію є передчасними вимогами, оскільки відповідач має виконати дане рішення суду і прийняти відповідне рішення, за результатом повторного розгляду заяви позивача. У зв`язку з цим, позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки сплату судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення у даній справі, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 72-77, 139,241-246, 250, 255, 262, 263, пп. 15.5 п. 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 04.01.2021 року № 3 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.01.2021 року про призначення пільгової пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону Україні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком № 2, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелинського, 27а, )на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України, місцезнаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ) за наступними реквізитами: рахунок - UA0026001, код ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяті днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року.

Суддя Т.О. Шувалова