Справа № 520/13683/2020
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 р.Справа № 520/13683/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

представника позивача: Какосян Т.М.

представника відповідачів: Кезлі М.Д.

свідка: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 16.12.20 року по справі № 520/13683/2020

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також - відповідачі), в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 125-20 від 09.09.2020;

- скасувати Наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 90 від 05.08.2020 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить обставини справи та вказує, що судом першої інстанції, ДМС України та ГУ ДМС України в Харківській області не враховано, що під час його повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була наявна оновлена інформація щодо країни походження позивача, яка підтверджує небезпеку, на яку він буде наражатися у випадку повернення до Афганістану.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Від Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач зазначає, що аналіз поточної заяви позивача вказує на ідентичність повідомлених ним побоювань повернення до країни громадянської належності із побоюваннями, повідомленими ним під час свого першого звернення за захистом в Україні - це побоювання зазнати переслідування з боку представників руху "Талібан" та інших, подібних до нього терористичних організацій.

Вказує, що актуалізована інформація щодо країни походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду заяви по суті, крім того, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини у країні громадянської належності та особистою загрозою для життя чи безпеки заявника. Просить врахувати, що територіальним органом ДМС належним чином досліджено відомості, які ОСОБА_2 зазначив під час попереднього звернення та факти, викладені ним у повторній заяві.

У відповіді на відзив позивач не погодився із тим, що територіальним органом ДМС належним чином досліджено відомості, які ОСОБА_2 зазначив під час попереднього звернення та факти, викладені ним у повторній заяві та наводить обставини, які на його думку не були враховані.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, представник відповідачів наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Свідок ОСОБА_1 повідомив інформацію щодо ситуації у країні походження позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідачів, свідка, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кабул республіка Афганістан, є громадянином республіки Афганістан, за етнічним походженням таджик. Разом із батьками, трьома сестрами та братом проживав до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана, яке є центром провінції Фар`яб.

У квітні 2017 року позивач прибув на територію України з метою отримання захисту.

15.05.2017 ОСОБА_3 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС у Харківській області від 02.06.2017 за № 83 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний наказ позивачем оскаржений до ДМС України, рішенням якої від 14.12.2017 за № 125-17 скарга залишена без задоволення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2018 у справі № 820/381/18, що набрало законної сили 23.04.2018, скасовано Наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2017 за № 83 та рішення ДМС України від 14.12.2017 за № 125-17 та зобов`язано ГУ ДМС України в Харківській області розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання означеного судового рішення Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 23.07.2018 за № 178, прийнято рішення про розгляд питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України в Харківській області повторно досліджено документи особової справи позивача та проведено з ним співбесіду. За результатами проведених заходів складено висновок від 19.02.2019 та прийнято рішення № 135-19 від 12.04.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив зазначене рішення до Харківського окружного адміністративного суду, який рішенням від 27.06.2019 у справі № 520/4270/19 задовольнив адміністративний позов заявника, скасував рішення № 135-19 від 12.04.2019 та зобов`язав ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України звернулася з апеляційною скаргою до Другого апеляційного адміністративного суду (далі - ДААС), який постановою від 28.11.2019 у справі № 520/4270/19, задовольнив її скаргу: скасував рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 та прийняв нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог заявника відмовив.

Позивач звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, який постановою від 23.04.2020 у справі № 520/42702/19 (адміністративне провадження № К/9901/1096/20) залишив без задоволення його скаргу, а постанову ДААС від 28.11.2019 - без змін.

Позивач 05 серпня 2020 року вдруге звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 96-106).

05.08.2020 позивач отримав від Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 90 від 05.08.2020.

У повідомленні зазначено, що на підставі Наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 197 від 05.08.2020, згідно з частиною шостою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із таким рішенням, позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 197 від 05.08.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.09.2020 позивач отримав Повідомлення № 102 від 24 вересня 2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою яка потребу є додаткового захисту, в якому було зазначено, що ДМС України прийнято рішення № 125-20 від 09 вересня 2020 про відхилення скарги на наказ Головного управління ДМС України в Харківській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Колегія суддів зазначає, що позивач оскаржує Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 90 від 05.08.2020 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте позивачу відмовлено в прийнятті заяви саме Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 197 від 05.08.2020 (а.с. 159-165).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано нових аргументованих та обґрунтованих пояснень про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності та доказів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, а отже відповідачі, приймаючи рішення від 09.09.2020 за № 125-20 та Наказ № 197 від 05.08.2020 діяли у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктом першим статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту тринадцятого частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися всі чотири підстави, наведені вище.

Водночас, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Отже, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Хоча, безумовно, такі докази можуть не бути беззаперечними та достатніми для підтвердження реальності ризику існування загрози переслідування з урахуванням правової ситуації, яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни, та можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати щонайменше ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Враховуючи викладене, позивач, як особа, яка звернулась до міграційного органу з заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу приписів національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов`язку надавати докази.

Також, згідно зі ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які узгоджуються з п.F Конвенції про статус біженців, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту унормовано ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 за № 649 (зареєстрованим в Мінюсті 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884), останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов`язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС та ДМС України.

Так, п. 2.1 Правил унормовано, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Водночас, набуття таких повноважень можливо лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що унормовано п. 5.1 Правил, згідно з якими, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Як убачається з матеріалів справи, питання щодо визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту вже розглядалось відповідачем та ДМС України та рішенням від 12.04.2019 за № 135-19 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно нього встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статі 1 Закону, а також встановлено перебування позивача до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у третій безпечній країні.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду 28.11.2019 у справі № 520/4270/19, яка постановою Верховного Суду від 23.04.2020 залишена без змін, визнано законним рішення ДМС України від 12.04.2019 за № 135-19 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості нових підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем зазначено оновлену інформацію щодо країни походження, яка підтверджує небезпеку, на яку він буде наражатися у випадку повернення до Афганістану.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто, підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовим розглядом установлено, що підставою для повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 вказує погіршення ситуації по країні походження та побоювання зазнати переслідування з боку представників руху «Талібан» та інших, подібних до нього терористичних організацій.

Проте, за матеріалами справи інформація по країні походження позивача свідчить, що рух «Талібан» повністю контролює лише 4 % території Ісламської Республіки Афганістан. Міста Кабул, Мазарі-Шаріф та інші перебувають поза контролем зазначеного руху та будь-яких терористичних організацій ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )

За даними американського «Центру стратегічних та міжнародних досліджень» (СSIS) від 13.08.2018 більшість території країни, включаючи міста Кабул, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і місто Мазарі-Шариф, знаходяться поза контролем руху « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та інших терористичних угрупувань.

Відповідно до інфографіки, розміщеної відомою арабською телекомпанією «Al-Jazeera» 24.06.2019, міста Кабул, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , знаходяться під контролем державної влади.

За даними 2019 року спеціалізованого американського новинного сайту «FDDLongWarJournal («FoundationforDefenseofDemocracies», LWJ)», що висвітлює боротьбу з тероризмом у світі, з 389 районів Ісламської Республіки Афганістан, тільки 51 контролюється талібами.

Відповідно до Квартального звіту для Конгресу Сполучених Штатів Америки від 30.01.2019, підготовленого Спеціальним генеральним інспектором з питань реконструкції Афганістану (SpeciallnspectorGeneralforAfghanistanReconstruction (SIGAR), розміщеного на сайті Австрійського центру досліджень і документації в сфері інформації про країни походження та з питань притулку (AustrianCentreforCountryofOriginandAsylumResearchandDocumentation (ACCORD) 31.01.2019, 56,1 % території країни знаходиться під контролем та впливом державної влади, а 17 % - під контролем та впливом опозиційних владі сил (повстанців).

На початку 2020 року неурядова організація «Проект зі збору даних про зони та хід збройних конфліктів» («TheArmedConflictLocation&EventData Project» (ACLED) - зареєстрована як некомерційна організація зі статусом 501сЗ у США, що спеціалізується на зборі, аналізі та картуванні кризисних даних, розмістила картографічні дані щодо активності руху «Талібан» в Афганістані у 2018-2019 роках, відповідно до яких «Талібан» діяв не на всій території країни.

Відповідно до «Керівництва по країні: Афганістан: Керівна записка і загальний аналіз», підготовленого Європейським офісом з питань надання притулку (EuropeanAsylumSupport Office (EASO) 01.06.2019, місто Мазарі-Шаріф відноситься до міст, де рівень невибіркового насильства настільки низький, що в цілому там не існує реальної небезпеки для цивільної особи постраждати особисто через невибіркове насильство в значенні статті 15 (с) КД: серйозна та індивідуальна загроза життю або фізичної недоторканності цивільної особи внаслідок невибіркового насильства в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

У грудні 2019 року Міністерство оборони США у своєму Звіті «Підвищення безпеки та стабільності в Афганістані» перед Конгресом США заявило наступне: «Уряд Афганістану зберігає контроль над Кабулом, основними населеними пунктами, найбільш ключовими транзитними маршрутами, столицями провінцій та більшістю районних центрів».

За даними американського незалежного аналітичного центру «Рада із закордонних відносин» («TheCouncilonForeignRelations» (CFR) на кінець 2019 року, лише 12,3 % території Афганістану знаходяться під контролем або впливом руху «Талібан».

За даними Центру новин ООН від 29.02.2020: «...Генеральний секретар ООН привітав зусилля з пошуку шляхів довгострокового політичного врегулювання в Афганістані. За даними преси США і рух «Талібан» сьогодні уклали угоду, яка передбачає початок мирного процесу в Афганістані. Генеральний секретар назвав домовленості, досягнуті в Досі і ОСОБА_9 , дуже важливим кроком на шляху до миру. Про це йдеться в заяві, з якою від імені глави ООН виступив в суботу його прес-секретар. ОСОБА_10 висловив також подяку ОСОБА_11 , де проходила зустріч представників США і руху «Талібан». «Генеральний секретар вважає важливим домагатися скорочення рівня насильства по всій країні ...», - йдеться в заяві. Глава ООН також закликав «усі сторони продовжити зусилля, спрямовані на створення умов для внутрішньо-афганських переговорів і всеосяжного мирного процесу». ОСОБА_10 сподівається, що в результаті такого процесу, в якому візьмуть участь представники всіх груп населення, включаючи молодь і жінок, здійсняться мрії афганського народу про мир. ООН, за словами Генерального секретаря, буде і далі підтримувати в цих зусиллях народ і уряд Афганістану...».

Отже, ситуація в країні походження заявника за останні роки корінним чином не змінилася - більша частина країни, включаючи міста Кабул та Мазарі-Шаріф, знаходиться під контролем уряду країни.

Актуалізована інформація по країні походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду заяви по суті.

Аналіз поточної заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказує на ідентичність повідомлених ним побоювань повернення до країни громадянської належності із побоюваннями, повідомленими ним під час свого першого звернення за захистом в Україні - це побоювання зазнати переслідування з боку представників руху «Талібан» та інших, подібних до нього терористичних організацій.

Таким чином, позивачем не надано нових аргументованих та обґрунтованих пояснень про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності та доказів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Враховуючи викладене вище, Територіальним органом ДМС належним чином досліджено відомості, які ОСОБА_2 зазначив під час повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на підставі частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято правомірне рішення про відмову в прийнятті такої заяви.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі, приймаючи рішення від 09.09.2020 за № 125-20 та Наказ № 197 від 05.08.2020 діяли у спосіб та у межах, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, є обґрунтованим та правомірним.

Доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду позивача із правовою оцінкою суду першої інстанції.

Судом першої інстанції досліджено всі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 520/13683/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 29.03.2021 року