Справа № 400/183/21
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 р. № 400/183/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020
третя особа:Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, про визнання протиправною бездіяльності щодо не сформування та не подачі до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області подання про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 11160,00 грн; зобов`язання повернути безпідставно сплачені кошти в розмірі 11160,00 грн шляхом зобов`язання сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області подання щодо повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості в розмірі 11160,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що придбав квартиру вперше та під час оформлення договору купівлі-продажу сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 11160,00 грн, що є 1% від вартості об`єкта. Позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення сплаченого збору, однак отримав відмову. П. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 400) звільняє від сплати збору громадян, які придбавають житло вперше.

Відповідач 03.02.2021 р. подав відзив на позов (а. с. 42-44), в якому вказав на те, що сплата позивачем збору на обов`язкове державне пенсійне страхування для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відповідає вимогам чинного законодавства. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відображає набуття права власності з 01.01.2012 р., а до 01.01.2012 р. такі обставини підтверджують відповідні БТІ за місцем розташування нерухомого майна. У територіальних органів Пенсійного фонду України відсутній обов`язок та правова можливість перевірки майнового стану (у тому числі набуття права власності) особи, а тому необхідність подавати докази наявності пільг щодо сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування покладається на платників.

16.02.2021 р. від третьої особи надійшли пояснення (а. с. 52-55), згідно з якими доказами щодо підтвердження придбання позивачем нерухомого майна вперше мають бути інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що містять відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно. Документів від позивача або відповідача про повернення помилково або надміру зарахованих коштів до органу Казначейства не надходило.

Справу розглянуто в письмовому провадженні.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

10.01.2020 р. на підставі договору купівлі-продажу позивач придбав квартиру АДРЕСА_2 за ціною 1116000,00 грн (а. с. 16-19).

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 28.

Право власності позивача на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.01.2020 р. за № 34996118 (а. с. 20-21).

Позивачем при укладанні договору купівлі-продажу 09.01.2020 р. було сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна (1% вартості) у розмірі 11160,00 грн, що підтверджується квитанцією № ПН729 (а. с. 22).

Як вказує позивач, придбання житла ним здійснено вперше, відтак, обов`язок сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у нього відсутній.

У вересні 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення сплаченого збору (а. с. 12), однак відповідач листом від 09.09.2020 р. № 1400-0502-8/51310 відмовив у поверненні коштів, посилаючись на недоведеність придбання нерухомого майна вперше (а. с. 25).

Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначається Законом № 400.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 400 платниками збору на обов`язкове пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України. Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. Суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачуються платниками цього збору за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 2 Закону № 400 передбачено, що об`єктом оподаткування є для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.

Суд зазначає, що нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Згідно з положеннями абз. 1 п.15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 р. № 1740 (далі - Порядок № 1740), збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Відповідно до п. 15-3 Порядку № 1740 нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Як встановлено під час розгляду справи, до укладення договору купівлі-продажу від 10.01.2020 р. позивач право власності на нерухоме майно не набував.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.09.2020 р. вбачається, що позивач є власником квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2020 р. Даних про інше житло, яке перебувало на праві власності позивача, реєстр не містить (а. с. 23-24).

Відповідачем не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору.

Питання перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України про надання тлумачення терміну придбавають житло вперше, що міститься в п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 400, визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 р. № 29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного в поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що в кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання житла конкретною особою вперше не може ставитись у провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 02.04.2019 р. у справі № 819/806/17, від 04.04.2019 р. у справі № 819/1553/17 і від 20.02.2018 р. у справі № 819/1730/17, в яких також враховано правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу належного урядування, згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, посилання відповідача на обставини неможливості перевірки органами Пенсійного фонду України первинності придбання фізичними особами нерухомого майна не можуть вважатися судом належними підставами для відмови позивачу в поверненні помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу житла, оскільки відповідач не позбавлений можливості подати, у встановленому законом порядку, запит на отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 р. № 787 (далі - Порядок № 787).

Відповідно до положень п. 5 Порядку № 787 (у чинній редакції) повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Подання подається платником разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Подання складає орган, який здійснює облік заборгованості в розрізі позичальників, за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку (п. 8 Порядку № 787).

Згідно з пп. 2 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

З огляду на викладене вище та враховуючи, що повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, яким є територіальний орган Пенсійний фонд України, то в даному випадку такий обов`язок щодо формування подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету покладено на відповідача.

Водночас, звернення до органів Казначейства з поданням здійснюється самим платником.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача подати до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області подання щодо повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості в розмірі 11160,00 грн слід відмовити, оскільки саме позивач наділений правом звернення до Казначейства з питання повернення помилково сплачених коштів, а відповідач лише формує відповідне подання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірності відмови в поверненні збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач надав квитанцію про сплату судового збору в сумі 840,80 грн (а. с. 1), відтак стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає 420,40 грн.

Крім того, позивач заявив про понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 5000,00 грн. На доказ понесених витрат позивачем надано копії договору про надання правничої (правової) допомоги від 15.12.2020 р., додаткової угоди № 1, акту приймання-передачі наданих послуг № 1, ордеру на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 26-32).

У відзиві відповідач заперечив проти стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з відсутністю документа, який підтверджує перерахування на користь адвоката коштів у розмірі 5000,00 грн.

Третя особа в письмових поясненнях також посилається на відсутність доказу здійснення позивачем зазначених витрат, а також звернула увагу на невідповідність дати договору про надання правничої допомоги даті, зазначеній у додатковій угоді та акті приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 р. у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 р. у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 р. у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 р. у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

За умовами договору про надання правничої (правової) допомоги вартість надання такої допомоги встановлюється додатковою угодою (п. 3.1 договору). У свою чергу, додаткова угода № 1 містить вказівку, що вартість послуг є фіксованою і становить 5000,00 грн (п. 1), а сплачена буде протягом тридцяти робочих днів з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі (п. 3).

Враховуючи приписи п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається на підставі доказів щодо їх вартості, що сплачена, або підлягає сплаті.

Таким чином, надання суду доказів фактичної сплати вартості послуг адвоката не є обов`язковим, якщо за умовами договору витрати мають бути сплачені після ухвалення рішення суду.

Отже, доводи відповідача та третьої особи в частині ненадання доказів оплати послуг є необґрунтованими.

Щодо невідповідності дати договору про надання правничої допомоги даті, зазначеній у додатковій угоді та акті приймання-передачі наданих послуг, суд встановив, що договір про надання правничої (правової) допомоги датовано 15.12.2020 р. Додаткова угода № 1 підписана сторонами 15.12.2020 р., однак зазначено, що вона складена до договору про надання правничої (правової) допомоги від 21.10.2020 р. Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 підписано сторонами 28.12.2020 р. і зазначено, що його складено до договору про надання правничої (правової) допомоги від 15.12.2020 р.

Таким чином, очевидною є описка в додатковій угоді № 1 щодо дати договору про надання правничої (правової) допомоги, до якого її складено. Всі інші реквізити та числові дані співпадають. Вказана описка не може бути підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Однак, при визначенні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд застосовує ч. 5 ст. 134 КАС України.

Крім того, суд враховує, що справа є незначної складності, сталою є практика судів у подібних спорах, а ціна позову складає 11160,00 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи ціну позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 5000,00 грн є надмірною.

Проте, з урахуванням принципу справедливості і складності справи, обсяг опрацьованого матеріалу, вважає за необхідне присудити на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ідентифікаційний код 13844159), за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055, ідентифікаційний код 37992030), про визнання протиправною бездіяльності щодо не сформування та не подачі до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області подання про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 11160,00 грн; зобов`язання повернути безпідставно сплачені кошти в розмірі 11160,00 грн шляхом зобов`язання сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області подання щодо повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості в розмірі 11160,00 грн - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не сформування подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 11160,00 грн.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області сформувати подання про повернення ОСОБА_1 збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості в розмірі 11160,00 грн, сплаченого згідно з квитанцією від 09.01.2020 р. № ПН729.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ідентифікаційний код 13844159) судовий збір у сумі 420,40 грн (чотириста двадцять грн 40 коп.) та витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 30.03.2021 р.

Суддя Н. В. Лісовська