Справа № 380/3841/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3841/20 пров. № А/857/4604/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі № 380/3841/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції -Гавдик З.В., час ухвалення рішення - 11.01.2021 року, місце ухвалення рішення - м. Львів, дата складання повного тексту рішення - 16.01.2021 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив: - Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки проведення повного розрахунку, тобто з дня фактичного звільнення по день проведення повного розрахунку; - Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, ) на користь позивача ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , номер рахунку: НОМЕР_2 , IBAN: НОМЕР_3 , установа банку ПАТ КБ "ПриватБанк", , МФО банку: 305299) середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки та не проведення повного розрахунку, з 24.04.2019 по 12.03.2020 в сумі 191088 грн 72 коп. (сто дев`яносто одна тисяча вісімдесять вісім гривень сімдесят дві копійки); - Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, ) на користь позивача ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , номер рахунку: НОМЕР_2 , IBAN: НОМЕР_3 , установа банку ПАТ КБ "ПриватБанк", , МФО банку: 305299) середній заробіток за весь час затримки та не проведення повного розрахунку при звільненні з 12 березня 2020 року по день фактичного прийняття рішення судом за наслідками розгляду даного позову (виходячи з розрахунку, шляхом множення середньоденної моєї заробітної плати що становить 589 грн.78 коп. на кількість днів з 13.03.2020 по день прийняття рішення судом).

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 07.11.2015 року до 23.04.2019 року, проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області. Відповідно до поданого рапорту, наказом Головного управління Національної поліції від 23.04.2019 року за №253 о/с, позивача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", за власним бажанням, з 23.04.2019 року.

Оскільки ГУНП у Львівській області при звільненні відмовлялось виплатити компенсацію за всі невідбуті дні відпусток, позивач змушений був звернутись за захистом своїх прав до суду, та згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09. 2019 року у справі 1.380.2019.004313, позов задоволено повністю. Протиправність дій ГУНП у Львівській області, щодо виплати компенсації за не відбуті відпустки в день звільнення, визнана рішенням суду, котре вступило в законну силу. В подальшому, таку виплату здійснено лише 12.03.2020 року, коли фактично і проведено повний розрахунок при звільненні.

Виходячи з інформації, зазначеній в довідці про доходи, виданої ГУНП у Львівській області, за повні останні два місяці перед звільненням від 24.04.2020 року за № 83/75, середньомісячний заробіток позивача становить 17693 грн. 42 коп. Відтак, денний заробіток становить 589 грн. 78 коп. (встановлюється шляхом ділення заробітної плати (17693 грн.42 коп. на 30 календарних днів). Зважаючи на вищенаведене, сума, яку повинно оплатити ГУНП у Львівській області, як компенсацію за не проведення повного розрахунку при звільненні, становить 36566 гривень 36 копійок (денний заробіток - 589 грн.78 коп. помножити на кількість днів за які всупереч чинному законодавству не проводилось розрахунку, з 24.04.2019 року по 12.03.2020 року. Враховуючи те, що за період з 24.04.2019 року по 12.03.2020 року сплило 324 календарних днів (Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України 06.04.2016 року за № 260, одноденний розмір грошового забезпечення поліцейського визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів), а середньоденна заробітна плата позивача становить 589 грн.78 коп., сума відшкодування за не проведення повного розрахунку становить 191 088 грн 72 коп. (324 к.д. * 589 грн.78 коп).

Також, зважаючи на те, що ГУНП у Львівській області не хоче в добровільному порядку виконувати вимоги ст. 117 КзПП України, і станом на день подання позову так і не виплатила позивачу середній заробіток за весь час затримки, просить суд стягнути з ГУНП у Львівській області середній заробіток за весь час затримки, крім вищезазначеного і в період з 12.03.2020 року по день прийняття відповідного рішення про стягнення судом виходячи з множення середньоденної заробітної плати, яка становить 589 грн.78 коп. на кількість днів не проведення повного розрахунку (з 12.03.2020 року по день прийняття рішення судом за наслідками розгляду даного позову).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі № 380/3841/20 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час затримки та не проведення повного розрахунку при звільненні з 24.04.2019 року по 11.03.2020 року в сумі 36194,79 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково покликається на норми загального законодавства у вигляді Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 №100, адже правовідносини у даній справі регулюються виключно спеціальним законодавством поліцейських. Грошове забезпечення поліцейського за час вимушеного прогулу обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби. Пункт 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання. Затвердженого наказом МВС від 06.04.2016 №260, визначає, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги розрахунок місячного грошового забезпечення позивача на день звільнення зі служби, наведений у відзиві на позовну заяву. Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі № 380/3841/20 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок 11.03.2020 з позивачем проведений на підставі рішення суду від 30.09.2029 у справі № 1.380.2019.004313.

Оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням проведено виплату компенсації за невикористані дні відпустки 11.03.2020 року то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 24.04.2019 року по 11.03.2020 року за затримку терміном 323 днів.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про доходи, виданої ГУ НП у Львівській області, розмір грошового забезпечення позивача за останні місяці служби перед звільненням становив 17693,42 грн.

Отже для обчислення середнього заробітку із 24.03.2019 року до дня фактичного розрахунку - виплати 11.03.2020 року компенсації за невикористані дні відпустки слід застосовувати показник 589,78 грн. в день (17693,42 грн/30 дні).

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 11.03.2020 року то за такого розрахунку середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 24.03.2019 по 11.03.2020 із розрахунку 589,78 грн. в день за затримку терміном 323 дні у сумі буде становити 190498,94 грн. (589,78 грн. * 323 дні).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Враховуючи, що виплата компенсації за невикористані дні відпустки становить 36566,36 грн., і є більш ніж п`ятеро меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 190498,94 грн., суд першої інстанції вважає правильним застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , у період з 03.08.2005 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ. З 07.11.2015 року до 23.04.2019 року, проходив службу в Головному управління Національної поліції у Львівській області, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року у справі №1.380.2019.004313 позов задоволено повністю, визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016, 2018 роках дні відпустки, стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 36 566 гривень 36 копійок.

Згідно меморіального ордеру №42 від 11.03.2020 року Головне управління Національної поліції у Львівській області здійснено перерахунок грошового забезпечення за невикористані дні відпустки на користь ОСОБА_1 в сумі 36566,36 грн.

12.03.2020 року, Головним управлінням Національної поліції у Львівській області на картковий рахунок позивача перераховано заборгованість із виплати компенсації за не відбуті відпустки в сумі 36387 грн.55 коп.

Позивач, вважаючи, що має право на стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України Про національну поліцію.

Приписами ст. 77 Закону України Про Національну поліцію врегульовано питання звільнення зі служби в поліції.

Грошове забезпечення поліцейських Національної поліції врегульовано ст. 94 Закону України Про Національну поліцію та Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

При цьому, як правильно вказав суд першої інстанції, непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, у зв`язку із чим, суд вважає, що до вказаних спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З наведеного слідує, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 07.02.2018 у справі № 806/535/16, від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 11.10.2018 у справі № 806/829/17.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно меморіального ордеру №42 від 11.03.2020 року Головне управління Національної поліції у Львівській області здійснено перерахунок грошового забезпечення за невикористані дні відпустки на користь ОСОБА_1 в сумі 36566,36 грн.

12.03.2020 року, Головним управлінням Національної поліції у Львівській області на картковий рахунок позивача перераховано заборгованість із виплати компенсації за не відбуті відпустки в сумі 36387 грн.55 коп.

При цьому суд першої інстанції врахував і правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, відповідно до якої під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи ж питання про порядок обчислення належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів керується наступним.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Так, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Такий Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 (надалі - Порядок №260), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, а тому підлягає застосуванню до цих відносин.

Зі змісту Порядку №260 суд встановив, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (надалі - Порядок №100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає присудженню на користь позивача з відповідача, необхідно застосовувати норми Порядку №260, беручи до уваги кількість календарних днів для обрахунку грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2019 у справі №815/1829/17.

Отже, норми постанови КМ України №100 та Порядку №260 підлягають субсидіарному застосуванню при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова №100 застосовується в частині порядку визначення середнього заробітку, зокрема середньоденної заробітної плати, оскільки Порядок №260 не регламентує такого розрахунку. Проте із врахуванням норм Порядку №260, які встановлюють, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби, а не робочих.

Перевіривши розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції провів такий розрахунок правильно, з дотриманням вказаних вище правових норм, хоча і не зазначив у тексті рішення про застосування Порядку №260.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язані тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції рішення суду щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36194,79 грн.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі № 380/3841/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Н. М. Судова-Хомюк
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 31.03.2021 року