Справа № 500/1998/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1998/20 пров. № А/857/288/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 28 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати: податкові повідомлення-рішення від 22 квітня 2020 року №0-1912 в сумі 58,94 грн; №0-1912 в сумі 21,39 грн; №0-1912 в частині визначення податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» на суму 9289,39 грн; №0-1912 в частині визначення податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» на суму 11350,52 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що податкові зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300», за 2019 календарний рік, контролюючим органом завищено у 50 разів. А тому вищевказані податкові повідомлення-рішення є протиправними.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішенням ГУ ДПС у Тернопільській області від 22 квітня 2020 року №0-1912 в сумі 58,94 грн, №0-1912 в сумі 21,39 грн, №0-1912 в частині визначення податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» на суму 9289,39 грн, №0-1912 в частині визначення податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» на суму 11350,52 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України у разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів. Тому вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а тому податкові повідомлення-рішення слід скасувати.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення сьомого скликання сорок другої сесії Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 27 червня 2018 року № 1275 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Скалатської міської ради на 2018 рік», яким затверджено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки фізичним та юридичним особам, що становить 0,50 відсотка мінімальної заробітної плати, не визнано незаконним та є чинним. Проте, норми щодо встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначені у вказаному рішенні підлягають застосуванню з 01 січня 2019 року, про що вказано у самому рішенні.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що податкові зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300», за 2019 календарний рік, контролюючим органом завищено у декілька разів. Також, згідно рішення Підволочиського районного суду від 14 червня 2018 року у справі № 604/37/17, ОСОБА_1 у 2019 році вже не був власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а тому підстави визначення йому податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» в сумі 58,94 грн були відсутні.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно облікових даних ІС «Податковий блок» (розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік по об`єктах оподаткування, які належать позивачу наявний в матеріалах справи) та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 станом на бюджетний період 2019 року належало (у розрізі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) наступне нерухоме майно: нежитлова будівля загальною площею 454,3 метрів квадратних за адресою АДРЕСА_2 ; нежитлова будівля загальною площею 555,10 метрів квадратних за адресою АДРЕСА_2 ; будинок загальною площею 42,2 метрів квадратних за адресою АДРЕСА_2 ; домоволодіння загальною площею 116,3 метрів квадратних за адресою АДРЕСА_1 .

22 квітня 2020 року ГУ ДПС у Тернопільській області винесено податкові повідомлення-рішення №0-1912 в сумі 58,94 грн, №0-1912 в сумі 21,39 грн, №0-1912 в частині визначення податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» на суму 9289,39 грн, №0-1912 в частині визначення податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» на суму 11350,52 грн.

11 червня 2020 року, отримавши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся до контролюючого органу із заявою про проведення звірки в порядку пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 отримав лист від Теребовлянського управління ГУ ДПС у Тернопільській області разом із розрахунком податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, по об`єктах оподаткування, які належать позивачу.

З вказаного листа та розрахунку стало відомо, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті і податкові зобов`язання за 2019 календарний рік були визначені на підставі ст. 266 ПК України та рішення Скалатської ОТГ №1275 від 27 червня 2018 року, згідно якого ставка податку становить 0.50 відсотка мінімальної заробітної плати.

Із рішення Скалатської міської ради №1275 від 27 червня 2018 року слідує, що вказаним рішенням органу місцевого самоврядування було встановлено та затверджено на території Скалатської міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, фізичним та юридичним особам, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості на 2018 рік. Відтак, відповідно до вимог пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України контролюючий орган, при визначенні податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300», за 2019 календарний рік, був зобов`язаний застосовувати ставки цього місцевого податку, які діяли до 31 грудня 2018 року.

З врахуванням того, що рішення Скалатської міської ради №1275 від 27 червня 2018 року, яким було встановлено та затверджено на території Скалатської міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, фізичним та юридичним особам, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості на 2018 рік, прийняте пізніше 15 липня 2017 року, а до 31 грудня 2018 року на території Скалатської міської ради діяли ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначені рішенням Скалатської міської ради №522 від 27 січня 2017 року, контролюючий орган згідно з вимогами пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України при визначенні податкового зобов`язання був зобов`язаний застосувати ставки визначені рішенням Скалатської міської ради №522 від 27 січня 2017 року, згідно якого і ставка податку для фізичних осіб для нежитлової нерухомості становила 0,01 відсотка мінімальної заробітної плати.

Таким чином, позивач вважає, що податкові зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300», за 2019 календарний рік, контролюючим органом завищено у декілька разів.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Однак, колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Приписами статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регламентовано приписами ПК.

Учасниками справи визнається те, що позивач, як власник об`єктів нерухомості - нежитлових приміщень, що розташовані на території Ради, є платником ПНМ в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 266 ПК.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК).

Згідно із підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, надсилають у десятиденний строк з дня прийняття рішень, але не пізніше 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та/або зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів, до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та/або зборів, в електронному вигляді інформацію щодо ставок та податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів у порядку та за формою, затвердженими Кабінетом Міністрів України, та копії прийнятих рішень про встановлення місцевих податків та/або зборів та про внесення змін до таких рішень.

Якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення.

Контролюючі органи не пізніше 25 серпня поточного року складають зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та/або зборів на відповідних територіях, а також про встановлені на відповідних територіях податкові пільги та подають її в електронній формі центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК).

Відповідно до підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК у разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.

За правилами пункту 12.4 статті 12 ПК до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:

12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу;

12.4.3. прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Приписами пункту 12.5 статті 12 ПК передбачено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Згідно із положеннями підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

При цьому частиною 1 статті 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

З матеріалів справи слідує, що позивач є власником об`єктів нерухомості - нежитлових приміщень, що розташовані на території Скалатської міської ради, а відтак є платником податку на нерухоме майно.

27 червня 2018 року Скалатською міською радою Підволочиського району Тернопільської області прийнято рішення №1275 про встановлення та затвердження на території Скалатської міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки фізичним та юридичним особам, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості згідно додатку 1, згідно з яким ставка зазначеного податку становить 0,50 відсотка мінімальної заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що контролюючий орган здійснив нарахування податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, на підставі рішення Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області №1275 від 27 червня 2018 року за ставкою 0,50 відсотка мінімальної заробітної плати.

Отже, виходячи зі змісту фактичних обставин справи та зумовленого ними оспореного правозастосування, колегія суддів приходить до висновку про те, що контролюючий орган правомірно здійснив нарахування податкового зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на підставі рішення Ради № 1275 від 27 червня 2018 року за ставкою 0,50 % мінімальної заробітної плати.

Щодо доводів позивача про те, що контролюючому органу при визначенні оскаржуваних податкових зобов`язань слід було застосувати ставки податку, визначені рішенням Скалатської міської ради №522 від 27 січня 2017 року колегія суддів зазначає наступне.

Так, у тексті рішення Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 27 червня 2018 року №1275 зазначено, що ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлюються на 2018 рік.

В той же час, у пункті 5 вказаного рішення передбачено, що таке набирає чинності з 01 січня 2019 року.

Матеріалами справи також підтверджується, що ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 0,01 % мінімальної заробітної плати на 2018 рік вже було встановлено рішенням Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області № 522 від 27 січня 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначення у тексті рішення Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 27 червня 2018 року №1275 періоду, на який встановлюється ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 2018 рік є ніщо інше, як описка.

Наведеними вище обставинами спростовується твердження позивача про те, що рішенням Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 27 червня 2018 року №1275 були встановлені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, фізичним та юридичним особам, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості саме на 2018 рік.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у 2019 році діяли та підлягали застосуванню ставки податку встановлені рішенням Скалатської міської ради №1275 від 27 червня 2018 року.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №0-1912 в сумі 21,39 грн, №0-1912 в сумі 9289,39 грн, №0-1912 в сумі 11350,52 грн були чинними та підлягали до застосування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які встановлені рішенням Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області №1275 від 27 червня 2018 року, а тому на час прийняття відповідачем вказаних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

Разом з тим, з матеріалів справи, а саме із розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 , слідує, що податковим повідомленням-рішенням від 22 квітня 2020 року №0-1912 визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18100200» в сумі 58,94 грн на тій підставі, що у власності позивача у 2019 році перебувало домоволодіння по АДРЕСА_1 загальною площею 116,30 кв. м.

Проте, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що контролюючим органом при прийнятті вказаного податкового повідомлення-рішення не було враховано тієї обставини, що рішенням Підволочиського районного суду від 18 вересня 2018 року у справі №604/876/18 договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 18 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В. 18 серпня 2007 року за реєстровим №2027 та зареєстрований Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року, визнано недійсним.

Також, згідно рішення Підволочиського районного суду від 14 червня 2018 року у справі №604/37/17 за ОСОБА_3 , а також за ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_3 , за кожною.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність податкового повідомленням-рішенням від 22 квітня 2020 року №0-1912, оскільки ОСОБА_1 у 2019 році не був власником будинковолодіння АДРЕСА_3 , а тому підстави для визначення йому податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18100200» в сумі 58,94 грн. були відсутні.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22 квітня 2020 року №0-1912, №0-1912, №0-1912 та ухвалення нового судового рішення в цій частині.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 500/1998/20 скасувати в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Тернопільській області від 22 квітня 2020 року №0-1912, №0-1912, №0-1912 та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін