Справа № 640/6432/19
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 березня 2021 року

Київ

справа №640/6432/19

адміністративне провадження №К/9901/30514/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючого судді - Шевцової Н. В.,

суддів: Мацедонської В. Е., Єресько Л. О.

за участю

секретаря судового засідання Савенкова Є. О.

учасників справи:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача - 2 Гуменюка В. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 640/6432/19

за позовом ОСОБА_1

до Голови комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_2 , Верховного Суду України

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Державної казначейської служби України

про визнання дій Голови ліквідаційної комісії протиправними, скасування наказу

за касаційною скаргою Голови комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_2

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Катющенка В. П.,

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Мєзєнцева Є. І., суддів Земляної Г. В., Файдюка В. В.,

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: Державної казначейської служби України, Верховного Суду України, у якому просила суд:

1.1. визнати дії так званого Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 з видання наказу про її звільнення протиправними, скасувати наказ від 13 липня 2018 року № 127-к;

1.2. стягнути заборгованість з заробітної плати / за час вимушеного прогулу у розмірі, який відповідає довідці Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи від 08 квітня 2019 року.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що супровідним листом від 29 березня 2019 року № 1-64/2/2-19 Голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України направив на адресу останньої наказ від 13 липня 2018 року № 127-к "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 26 грудня 2018 року № 273-к, з якого позивачеві стало відомо, що її звільняли 5 та 11 липня 2018 року. Позивач стверджує, що з жодним з наказів її не було ознайомлено.

2.1. Також позивач зазначає, що її в установленому порядку не було повідомлено про наступне вивільнення та не запропоновано іншої рівноцінної посади. Звертає увагу, що після 02 червня 2016 року Верховною Радою України не було прийнято законів, що встановлюють порядок ліквідації Верховного Суду України. А тому вважає, що 02 червня 2016 року, ухвалюючи зміни до Конституції України в частині правосуддя, законодавець змінив назву найвищого судового органу - "Верховний Суд України" на "Верховний Суд", при цьому не змінив організаційно-правової форми конституційного органу і утворивши судоустрійним законом ще один орган з такою ж назвою. Зазначає, що зміна назви не є підставою для ліквідації, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Наголошує, що усі дії з ліквідації Верховного Суду України знаходяться поза межами правового поля. Зазначає, що заборгованість із заробітної плати/за час вимушеного прогулу розрахована відповідно до довідки Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи від 08 квітня 2019 року і становить 174634,06 грн.

3. 20 травня 2019 року до суду від представника Верховного Суду України Охрімчук Н. В. надійшли пояснення, у яких остання зазначила, що позов підлягає задоволенню. Уважає, що оскільки не існує виданого уповноваженим Конституцією України органом розпорядчого акта про ліквідацію чи реорганізацію Верховного Суду України, звільнення позивача з посади з цих підстав не може вважатися законним.

4. 06 серпня 2019 року позивачем подано до суду пояснення, у яких остання звернула увагу, що спірний наказ прийнято неуповноваженою особою за відсутності відповідної процедури ліквідації та розпорядчого акта уповноваженого суб`єкта про ліквідацію та з порушенням усіх норм трудового законодавства, що стало наслідком виникнення заборгованості по заробітній платі.

5. Ухвалою суду від 04 лютого 2020 допущено заміну первинного відповідача у справі - голову ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 на належного відповідача - Голову комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_2 (відповідач-1), а також залучено Верховний Суд України (відповідач-2) до участі у справі як співвідповідача, виключивши останній зі складу третіх осіб.

6. 28 лютого 2020 року представником Верховного Суду України ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву, у якому вона пояснила, що відповідач не заперечує проти заявлених позовних вимог та вважає, що є правові підстави для їх задоволення. Звернула увагу, що позивач перебуває у трудових відносинах з Верховним Судом України. Порушення прав, свобод і інтересів позивача полягає у недопущенні до робочого місця, перешкоджанні виконанню трудових обов`язків, невиплаті заробітної плати, дійсно має місце і спричинене незаконними діями щодо ліквідації Верховного Суду України без правових підстав. ОСОБА_4 пояснила, що про неконституційні та незаконні дії, направлені на ліквідацію Верховного Суду України як конституційного органу і найвищого судового органу в системі судоустрою України, Верховний Суд України, починаючи з січня 2018 року, неодноразово звертався до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Генерального прокурора, Голови служби безпеки України, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. Не дивлячись на це, певні особи присвоїли собі владні повноваження та розпочали процедуру ліквідації Верховного Суду України у неконституційний спосіб. Зокрема, це виразилося у незаконному утворенні ОСОБА_3 так званої "ліквідаційної комісії" Верховного Суду України, підроблення ним бланків і печатки Верховного Суду України і подання пакету підроблених документів до Державної казначейської служби України з метою припинення фінансування Верховного Суду України. Указані незаконні дії призвели до припинення виплати Державною казначейською службою України з липня 2018 року суддівської винагороди 11 суддям та зарплати державним службовцям Верховного Суду України, в тому числі і позивачу. Зазначила, що ОСОБА_3 не є працівником Верховного Суду України, і наказом в.о. Голови Верховного Суду України від 06 квітня 2018 року № 305/0/16-18 відмовлено ОСОБА_3 в допуску до виконання службових обов`язків на посаді заступника керівника апарату Верховного Суду України.

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

7. Наказом Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 від 13 липня 2018 року № 127-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 24 Закону України "Про відпустки" звільнено ОСОБА_1 , головного консультанта відділу інтернет комунікацій управління комунікацій, 16 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

8. Листом від 29 березня 2019 року № 1-64/0/2-19 в.о. керівника апарату, Голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 повідомив позивача, що наказом від 13 липня 2018 року № 127-к останню звільнено із займаної посади головного консультанта відділу інтернет комунікацій управління комунікацій у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України 16 липня 2018 року.

8.1. З урахуванням того, що в день звільнення ОСОБА_1 відмовилася ознайомитися з зазначеним наказом, його копію 27 липня 2018 року було надіслано на поштову адресу останньої.

8.2. Надіслана кореспонденція повернулась до ліквідаційної комісії Верховного Суду України з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

8.3. Щодо наказу Верховного Суду України про звільнення ОСОБА_1 від 05 липня 2018 року № 18-к, повідомив, що наказом від 26 грудня 2018 року № 273-к цей наказ скасовано як нереалізований.

8.4. Стосовно переведення на посаду державної служби до Верховного Суду відповідно до кваліфікації ОСОБА_1 та вимог трудового законодавства, повідомив, що зазначене питання не належить до компетенції Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України.

9. Судами попередніх інстанцій установлено, що матеріали особової справи позивача не містять ні спірного наказу, ні акта, що засвідчує факт передачі справ і майна.

10. З довідки Верховного Суду України від 09 квітня 2019 року, яка підписана в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюком В. І. судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 працює у Верховному Суді України з 22 січня 2010 року по сьогодні.

11. З долучених до матеріалів справи довідок про заробітну плату й інші доходи від 14 січня 2019 року № 7 (том 1 а.с. 17), від 11 березня 2019 року № 182 (том 2 а.с. 84), від 08 квітня 2019 року б/н (том 1 а.с. 47), від 01 серпня 2019 року № 21 (том 1 а.с. 79), від 29 жовтня 2019 року № 37 (том 1 а.с. 92-93), від 23 січня 2020 року № 24 (том 1 а.с. 113) судами попередніх інстанцій установлено, що Верховним Судом України продовжується нарахування ОСОБА_1 заробітної плати.

12. Як вбачається з довідки Верховного Суду України від 08 квітня 2019 року б/н, заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2019 року становить 174 634,06 грн.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

13. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково.

13.1. Стягнуто з Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. П. Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) заборгованість з заробітної плати у розмірі 174 634,06 грн.

13.2. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

14. Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до довідки Верховного Суду України від 08 квітня 2019 року б/н існує заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2019 року, яка становить 174 634,06 грн Указана обставина визнається відповідачем.

15. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що прийнятий головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 наказ від 13 липня 2018 року № 127-к, так і залишився нереалізованим. Ураховуючи, що оспорювані дії та наказ не створили жодних правових наслідків для позивача у вигляді виникнення, зміни або припинення прав останньої, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

16. Також суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку щодо відсутності підстав для надання правової оцінки доводам учасників справи про те, що ОСОБА_3 немає повноважень на проведення ліквідації Верховного Суду України та незаконність процедури ліквідації Верховного Суду України в цілому, позаяк у межах спірних правовідносин підлягають з`ясування виключно обставини щодо проходження позивачем публічної служби.

ІV. Касаційне оскарження

17. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Головою комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_2 подано до Верховного Суду касаційну скаргу, яку зареєстровано 13 листопада 2020 року.

18. 23 листопада 2020 року ухвалою Верховного Суду вказана касаційна скарга залишена без руху та надано строк для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із обґрунтуванням наявності виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

19. На виконання вимог зазначеної ухвали Верховного Суду заявником касаційної скарги усунуто встановлені судом недоліки шляхом направлення копій касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи, які надійшли до Суду 23 листопада 2020 року, та уточненої касаційної скарги, яка зареєстрована 30 листопада 2020 року.

20. Оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, відповідач-1 в уточненій касаційній скарзі зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які є передумовою для перевірки вмотивованості підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

21. Обґрунтовуючи наявність виняткових обставин відповідач-1 зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо надання оцінки діям законного представника Верховного Суду України, яким є лише голова ліквідаційної комісії або інша особа, яка діє за дорученням голови ліквідаційної комісії. Інші особи не мають права представляти Верховний Суд України у його відносинах з третіми особами та виступати у суді від імені зазначеної установи.

22. Відповідач указує, що судами попередніх інстанцій не враховано сформовану правозастосовчу практику, зокрема Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 30 березня 2020 року в адміністративній справі № 826/16935/18 дійшов висновку, що право на підпис позовної заяви, поданої від імені Верховного Суду України, як юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, належить голові комісії з припинення або ліквідатору, яким, згідно з даними Реєстру, є ОСОБА_3 .

23. Крім того, заявник касаційної скарги наголошує, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, з огляду на розгляд Конституційним Судом України конституційного подання в частині припинення Верховного Суду України, рішенням якого норма про припинення цієї юридичної особи неконституційною не визнавалася, а лише оцінювалася конституційність ліквідації Верховного Суду України саме як органу судової влади, а не як юридичної особи. Отже, на думку відповідача-1, рішення Конституційного Суду України жодним чином не впливає на повноваження ліквідаційної комісії і процедуру ліквідації.

24. Таким чином, відповідач-1 у касаційній скарзі обґрунтував наявність підстав, за яких рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що є передумовою для перевірки вмотивованості підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

25. У касаційній скарзі відповідач-1 зазначає, що вона подана на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

26. На обґрунтування підстави для касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу (пункт 1 частини другої статті 353 КАС України); суди встановили обставини, мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 353 КАС України).

27. Відповідач-1 стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору не врахували, що належним представником Верховного Суду України як юридичної особи, може бути лише голова ліквідаційної комісії або член ліквідаційної за дорученням голови ліквідаційної комісії. Інші особи не мають права представляти Верховний Суд України у його відносинах із третіми особами та виступати у суді від імені зазначеної установи. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року в адміністративній справі № 826/16935/18.

28. Таким чином, судами не взято до уваги та не досліджено той факт, що довідки про заробітну плату й інші доходи, наявні в матеріалах справи, видані в. о. Голови Верховного Суду України Гуменюком В. І., який не має права на підписання таких документів, як в межах трудового так і цивільного законодавства. Повноваження щодо надання вказаних довідок належать виключно до компетенції ліквідаційної комісії Верховного Суду України, яка в свою чергу має право нараховувати заробітну плату працівникам апарату Верховного Суду України.

29. Відповідач-1 указує, що суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не надали належної оцінки довіреності представника Верховного Суду України Охрімчук Н. В. і ухвалили рішення на підставі доказів і документів, що подані та підписані особою, яка не має на це належних повноважень.

30. У зв`язку із зазначеним відповідач-1 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та направити справу № 640/6432/19 на новий розгляд до суду першої інстанції.

31. Колегія суддів, вважаючи доведеним наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року відкрила касаційне провадження та витребувала з Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали справи №640/6432/19.

32. 10 грудня 2020 року матеріали справи №640/6432/19 надійшли до Верховного Суду.

33. 14 грудня 2020 року на електронну пошту Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, підписаний в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюком В. І.

34. 21 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, підписаний в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюком В. І., у паперовій формі.

35. 19 січня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, підписаний позивачем. У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначає, що касаційна скарга підписана головою ліквідаційної комісії, натомість відповідачем у справі є голова комісії з припинення. Крім того, за доводами позивача, ОСОБА_2 призначена протиправно, отже, вона не має права вчиняти дій, які б мали юридичне значення. Протиправність призначення ОСОБА_2 , так само як і ОСОБА_3 , позивач доводить на підставі того, що Верховний Суд України не було ліквідовано у належний спосіб - не видано відповідного Закону України. Фактично ліквідації органу з конституційним статусом не відбулося, що підтверджено Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року.

36. У зв`язку із зазначеним позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

37. 18 лютого 2021 року до Верховного Суду надійшло клопотання позивача про закриття касаційного провадження вмотивоване тим, що ліквідаційна комісія Верховного Суду України не утворена у належний спосіб, а ОСОБА_2 не є її Головою.

38. Ухвалою від 01 березня 2021 року адміністративну справу призначено до розгляду у судовому засіданні, яке відбудеться 30 березня 2021 року о 14:00 год.

39. 22 березня 2021 до Верховного Суду надійшло клопотання про закриття касаційного провадження у справі, підписане в.о. Голови Верховного Суду України, вмотивоване тим, що касаційну скаргу підписала особа, яка не мала права її підписувати.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

40. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

41. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

42. Приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

43. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

44. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

45. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

46. Згідно з частинами 2-3 цієї статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

47. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

48. Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

48.1. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

48.2. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

49. Частиною 1 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

50. Відповідно до частин другої - третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII), відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

51. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

52. Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

53. Частиною 3 цієї статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

54. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

55. Відповідно до частини першої статті 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.

56. Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

57. Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

58. Відповідно до частини першої статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

59. Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

59.1. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

60. Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

61. Частиною 10 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) установлено, що для державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи, прийнятого її учасниками або відповідним органом юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - відповідним державним органом, подаються такі документи: 1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про припинення юридичної особи; 2) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, яким затверджено персональний склад комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора, реєстраційні номери облікових карток платників податків (або відомості про серію та номер паспорта - для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), строк заявлення кредиторами своїх вимог, - у разі відсутності зазначених відомостей у рішенні учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - у рішенні відповідного державного органу, про припинення юридичної особи.

VІ. Позиція Верховного Суду

62. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

63. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

64. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

65. Статтею 346 КАС України визначено підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

66. Порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначений статтею 347 КАС України.

67. Відповідно до частин першої та четвертої цієї статті питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 КАС України, або з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.

68. Виключність правової проблеми має оцінюватися за кількісним та якісним критеріями. Кількісний ілюструє той факт, що вказана проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

69. Колегія суддів, ураховуючи доводи касаційної скарги, відзивів на касаційну скаргу, а також установлені судами обставини справи, уважає наявними підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

70. Предметом розгляду у цій справі є визнання дій Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 з видання наказу про звільнення позивача протиправними, скасування такого наказу та стягнення заборгованості з заробітної плати / за час вимушеного прогулу (з моменту видання наказу по час звернення до суду).

71. Особливістю правовідносин у цій справі є те, що позивача було звільнено з органу державної влади з конституційним статусом (Верховний Суд України) з підстав його ліквідації. При цьому нормами чинного законодавства не визначено порядку ліквідації органу державної влади із конституційним статусом. Посилаючись на відповідну прогалину законодавства, позивач доводить, що його було звільнено не уповноваженою на те особою, а отже, дії, спрямовані на її звільнення є протиправними, наказ про звільнення підлягає скасуванню, а заробітна плата, яка продовжує нараховуватися, стягненню та виплаті.

72. Конституційний Суд України у Рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, зокрема, пункту 7 „та ліквідуються" в частині Верховного Суду України.

73. При цьому у зазначеному рішенні вказано, що органи державної влади, закріплені в Конституції України, мають особливий статус конституційних органів, тому ліквідація, зміна найменування, а також перегляд їх конституційно визначених функцій і повноважень у спосіб, що істотно (докорінно) змінює їх конституційну природу, можливі лише після внесення змін до Основного Закону України у порядку, передбаченому його розділом XIII „Внесення змін до Конституції України".

74. Конституційний Суд України виходив з того, що при внесенні змін до Конституції України має бути забезпечений принцип інституційної безперервності, який означає, що органи державної влади, встановлені Основним Законом України, продовжують функціонувати в інтересах Українського народу та реалізовувати свої повноваження, виконувати завдання і функції, визначені у Конституції України, незалежно від цих змін, якщо тільки цими змінами не передбачено істотну (докорінну) зміну їх конституційного статусу, у тому числі їх ліквідацію.

75. Підсумовуючи наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року № 2-в/2016. Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова „України" - власної назви держави - із словесної конструкції „Верховний Суд України".

76. Повертаючись до обставин справи, що розглядається, з метою правильного вирішення цього спору судам необхідно дати відповіді на питання: чи правомірно було звільнено позивача з підстав ліквідації Верховного Суду України, чи звільнено позивача із дотриманням процедури звільнення (уповноваженою на те особою, із забезпеченням гарантій працівників при вивільненні, тощо); які наслідки порушення такої процедури, якщо вони мали місце, для особи, чиї права було порушено.

77. Відповідь на поставлені запитання є неможливою без вирішення виключної правової проблеми, а саме: надання системного тлумачення норм чинного законодавства та визначення порядку ліквідації органів державної влади, які мають конституційний статус.

78. Ще однією виключною проблемою, яка підлягає вирішенню під час розгляду цієї справи, є визначення наслідків порушення процедури звільнення працівника з органу державної влади у зв`язку з ліквідацією, якщо такі порушення мали місце. Необхідність вирішення цієї проблеми підтверджується існуванням відмінної судової практики Верховного Суду України щодо способів судового захисту порушених прав працівників, звільнених з органів державної влади у зв`язку з їх ліквідацією.

79. Зокрема абзацом 3 пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частини 2 статті 235 КЗпП України. Одночасно суд визначає працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. (Абзац третій пункту 18 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 18 від 26.10.95).

80. Тобто, виходячи зі змісту абзацу 3 пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо працівника було звільнено з підприємства, установи, організації із порушенням процедури його звільнення, але таке підприємство, установа, організація ліквідовано, то належним способом захисту прав працівника є: 1) зміна підстави звільнення працівника на частину першу статті 40 КЗпП України; 2) зобов`язання ліквідаційної комісія (власника) або правонаступника виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу.

81. Відповідне правозастосування також наведено у постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2012 року в справі 21-3а12.

82. Разом з тим у постанові від 27 травня 2014 року в справі № 21-108а14 Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного.

83. Оскільки правовий акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як такого правового акта, так і процедури звільнення.

84. У справі № 21-108а14 судами попередніх інстанцій було установлено, що з метою оптимізації діяльності й структури митних органів з 1 травня 2008 року Східну регіональну митницю ліквідовано. Відповідно до наказу голови ДМСУ від 29 січня 2008 року № 64 створена Східна митниця.

85. Оцінюючи установлені обставини справи, а також, враховуючи викладену вище правову позицію, Верховний Суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація Східної регіональної митниці у Східну митницю, тому належним способом захисту порушених прав позивача у зв`язку із протиправним його звільненням є поновлення на рівнозначній посаді у новоутвореній установі.

86. Наведене вище дозволяє дійти висновку що справа № 640/6432/19 містить виключні правові проблеми і ці проблеми не можуть бути вирішені відповідним касаційним судом в межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права.

87. Характеризуючи кількісних критерій, необхідно зауважити, що вирішення поставлених у цій справі питань дозволить сформувати єдину правозастосовчу практику у справах щодо звільнення працівників із будь-якого органу державної влади внаслідок його ліквідації.

88. Щодо якісного критерію, що у межах цієї справи може бути: визначено особливості процедури ліквідації органів із конституційним статусом, що дозволить усунути відповідну прогалину чинного законодавчого регулювання; вирішено питання щодо необхідності відступу від одного з викладених в рішеннях Верховного Суду України правових висновків щодо наслідків порушення процедури звільнення працівників з органів державної влади у зв`язку із їх ліквідацією та можливого способу відновлення порушеного права, якщо таке мало місце.

89. Основна мета вирішення виключної правової проблеми полягає у забезпеченості єдність практики як однієї з основних форм реалізації принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судових рішень. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом і судом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб та є також запорукою довіри громадян до судової влади.

90. При винесенні цієї ухвали колегія суддів ураховує, що лише до компетенції Великої Палати Верховного Суду віднесено питання вирішення виключної правової проблеми, яка сформована відповідним касаційним судом та відповідає двом обов`язковим ознакам: спрямованість на розвиток права в цілому та спрямованість на формування єдиної правозастосовчої практики.

91. Вирішення виключних правових проблем, визначених у цій справі, дозволить забезпечити дотримання в Україні гарантованих, зокрема, статтями 8, 129 Конституцій України та статтями 2, 6 КАС України, основних засад (принципів) адміністративного судочинства, а саме, верховенство права та її невід`ємного елементу - принципу правової визначеності, підвищить ефективність судового захисту прав працівників державних органів та запровадить єдині підходи правозастосування при вирішенні спорів, пов`язаних із звільненням таких осіб внаслідок ліквідації органу державної влади

92. На підставі викладеного, колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 640/6432/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 248, 250, 256, 344, 346, 347 КАС України, Суд -

У Х В А Л И В:

Справу № 640/6432/19 за касаційною скаргою Голови комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови комісії з припинення Верховного Суду України ОСОБА_2 , Верховного Суду України за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Державної казначейської служби України про визнання дій Голови ліквідаційної комісії протиправними, скасування наказу передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Повний текст ухвали складено 30 березня 2021 року.

Головуючий суддя: Н. В. Шевцова

Судді В. Е. Мацедонська

Л. О. Єресько