Справа № 160/8177/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року Справа № 160/8177/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

при секретарі судового засідання Зіненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙТОРГ» до Відповідача-1: Головного управління ДПС у Харківській області, до Відповідача-2: Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення № від 25.07.2019р., -

ВСТАНОВИВ:

22.08.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю «СКАЙТОРГ» звернулося з адміністративним позовом до Відповідача-1: Головного управління ДПС у Харківській області, Відповідача-2: Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України та, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 12.11.2019р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Харківській області про застосування фінансових санкцій № від 25.07.2019р. до позивача у вигляді штрафу у розмірі 250 000,00 грн. за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване рішення підлягає скасування через те, що станом на дату прийняття даного рішення про застосування фінансових санкцій Кабінетом Міністрів України не були затверджені ліцензійні умови у сфері виробництва і торгівлі, зокрема, пальним, у зв`язку з чим відповідальність за роздрібну торгівлю пальним без ліцензії не застосовується згідно до вимог ч.2 ст.20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності (далі Закон про ліцензування). Також у письмових поясненнях від 10.08.2020р. позивач посилається і на те, що до 18.12.2019р. дія Закону про ліцензування не поширювалася на види діяльності, передбачені частиною 2 ст.2 Закону про ліцензування, лише в частині дії статей 10,11,12,13,14,15,16 Закону про ліцензування. Інші статті Закону про ліцензування поширювали свою дію на види діяльності, передбачені частиною 2 ст.2 наведеного Закону. Щодо строку приведення діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, позивач вказує на те, що Законом України №2628-УІІІ були внесені зміни до Закону про ліцензування та до Закону №481/95-ВР, якими, зокрема, впроваджено ліцензування торгівлі пальним і визначено територіальні органи ДФС органами ліцензування діяльності з торгівлі пальним, які набули чинності з 01.07.2019р. Отже, на думку позивача, відповідно до положень абз.4 п.4 ч.1 ст.3 і ч.1 ст.8 Закону про ліцензування запровадження ліцензування такого виду діяльності як торгівля пальним повинно бути здійснено не раніше як через два місяці після 01.07.2019р., тобто, не раніше 01.09.2019р., тоді як прийняте оспорюване рішення (23.07.2019р.) наведеним вимогам законодавства не відповідає. Окрім того, позивач вважає, що лист ДФС України від 30.05.2019р. №17014/7/99-99-12-01-01-17 не є нормативно-правовим актом у розумінні ст.117 Конституції України, а відтак, не є джерелом права відповідно до ст.7 КАС України та посилання у ньому на те, що, починаючи з 12.06.2019р. головні управління ДФС у областях мають видавати зазначені ліцензії суб`єктам господарювання з 01.07.2019р. не відповідає дійсності, оскільки фактично на вказану дату територіальні органи не мали статусу органу ліцензування, тому такий лист не ґрунтується на положеннях законодавства. Позивач також вказує і на те, що касовий чек від 24.07.2019р. №2179, яким встановлено факт реалізації бензину АИ-95-К5-Євро у кількості 7,27 л. вартістю 27,50 грн. за один літр на АЗС №9 за відсутності ліцензії не є належним доказом придбання пального, оскільки не містить інформації про те, що вказана закупівля здійснена саме за державні кошти, що передбачено ст.2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» та законодавство не містить дозволу щодо використання для проведення контрольних закупівель приватних коштів. За викладеного, позивач вважає, що відсутність ліцензійних умов є помилкою саме державного органу щодо несвоєчасного запровадження внутрішньої процедури (запровадження ліцензійних умов), тому покладення відповідальності за відсутність ліцензії на платника податків не відповідає змісту принципу верховенства права та є неприпустимим про що, на думку позивача, свідчать і численні рішення Європейського суду з прав людини, наведені у даних поясненнях (а.с.4-8, 170-174 том 1).

Відповідач-1 (Головне управління ДПС у Харківській області) свого представника в судове засідання 22.03.2021р. не направив, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином 05.03.2021р., 09.03.2021р., що підтверджується електронним повідомленням та довідкою секретаря судового засідання, складеною у порядку ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.80-82 том 2).

Проте, 23.09.2019р. та 03.12.2019р. від Відповідача-1 (Головного управління ДПС у Харківській області) на адресу суду надійшли два письмових відзиви на позов, а саме: відзив на позов та відзив на заяву про зміну підстав позову, у яких останній просив відмовити у задоволенні позову позивачеві у повному обсязі посилаючись на те, що з 01.07.2019р. набули чинності зміни до Закону №481/95-ВР за якими згідно до ч.20 ст.15 згаданого Закону встановлено, що роздрібна торгівля, зокрема, пальним може здійснюватися лише за наявності у суб`єктів господарювання ліцензій на таку роздрібну торгівлю. Станом на 01.07.2019р. та до теперішнього часу позивач ліцензії на право роздрібної торгівлі на АЗС розташованих у Харківській області не має та така ліцензія головним управлінням ДПС не видавалась. 24.07.2019р. фахівцями контролюючого органу була проведена фактична перевірка АЗС №9 за адресою: м. Харків, вул. Свистуна, 11, яка належить позивачеві та у ході якої було встановлено факт реалізації бензину АИ 95-К5-Євро, в кількості 7,27 л., вартістю 27,50 грн. за один літр та його відпуск в бак автомобіля через паливно-роздавальну колонку за один літр на загальну суму 199,93 грн. за відсутності відповідної ліцензії (розрахункова операція проведена через РРО, копія фіскального чеку від 24.07.2019р.). А відповідно до абз.9 ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у розмірі 250000 грн., у зв`язку з чим Відповідач-1 вважає застосування таких санкцій до позивача за оспорюваним рішенням є обґрунтованим. У відзиві на заяву позивача про зміну підстав позову Відповідач-1 вказує на те, що Законом України №2628-УІІІ були внесені зміни в частині доповнення переліку видів діяльності, що підлягають ліцензуванню, зокрема, торгівля пальним до Закону №222 та в частині встановлення ліцензійних умов щодо вищевказаного виду господарської діяльності (оптової та/або роздрібної торгівлі пальним) до Закону №481/95-ВР. При цьому, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2628-УІІІ встановлено, що вказані зміни до наведених законів набирають чинності з 01.07.2019р., самі ліцензійні умови у сфері торгівлі пальним визначені безпосередньо в Законі №481/95-ВР, а тому вважає, що ліцензування нового виду діяльності (торгівля пальним) запроваджено Законом №2628-УІІІ, який набрав чинності 01.01.2019р., а ліцензійні умови провадження цього виду діяльності набрали чинності з 01.07.2019р., що становить більше ніж два місяці з дня їх прийняття та відповідає положенням, закріпленим в ч.1 ст.8 Закону про ліцензування. За викладеного, Відповідач-1 зазначає, що, на його думку, правова позиція щодо необхідності поширення на спірні правовідносини приписів ч.2 ст.20 Закону про ліцензування про звільнення позивача від відповідальності за торгівлю пальним без ліцензії через відсутність ліцензійних умов, є хибною та помилковою (а.с.45-51, 187-188 том 1).

Відповідач-2 (Головне управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України) свого представника в судове засідання 22.03.2021р. не направив, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином 05.03.2021р., 09.03.2021р., що підтверджується електронним повідомленням та довідкою секретаря судового засідання, складеною у порядку ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.80-82 том 2).

У відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач свого представника в судове засідання 22.03.2021р. також не направив, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином 05.03.2021р та 09.03.2021р., що підтверджується електронним повідомленням та довідкою секретаря судового засідання, складеною у порядку ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.80-82 том 2).

22.03.2021р. о 10:17 на електронну адресу суду від представника позивача Тиховліс В.Р. надійшла заява про відкладення розгляду справи, у якій останній просив відкласти розгляд даної справи на іншу дату посилаючись на раптове повторне його захворювання на СОVID-19 та неможливість у зв`язку з хворобою прибути у судове засідання особливо враховуючи надзвичайний епідеміологічний стан, встановлений в Україні, на підтвердження чого до заяви додано копію лабораторного дослідження від 12.03.2021р. Окрім того, у заяві представник позивача вказав на те, що позивач не має достатньої кількості часу для залучення іншого представника, який би на належному рівні надав би правову допомогу позивачу у цій справі (а.с.95-96 том 2).

Розглянувши вищенаведену заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, дослідивши надані докази на її підтвердження, суд не находить обґрунтованих підстав для її задоволення та визнає неявку представника позивача Тиховліс В.Р. не поважною, а подану заяву про відкладення розгляду справи безпідставною, необґрунтованою та такою, що направлена на затягування строків розгляду справи, які встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України та, які спливають саме 22.03.2021р. виходячи з того, що, по-перше, доводи представника позивача Тиховліс В.Р. про те, що він повторно захворів на СОVID-19, що підтверджено копією лабораторного дослідження від 12.03.2021р., не відповідають дійсності, оскільки аналіз змісту наведеного лабораторного дослідження свідчить про наявність у вказаного представника позивача антитіл IgM (1,76) IgG (5,17) (а.с.96 том 2), що, у даному випадку, підтверджує лише факт того, що дана особа уже перехворіла на СОVID-19 станом на 22.03.2021р. (дата судового розгляду справи), а отже, даний документ не може бути належним доказом повторного раптового захворювання на СОVID-19 саме 22.03.2021р.; при цьому, слід зазначити, що належними доказами захворювання на вказану хворобу та поважною причиною для неявки в судове засідання є саме тест на ПЛР, який містить позитивний результат на дане захворювання, а також відповідна копія лікарняного листка непрацездатності на даний період, проте, представником позивача Тиховліс В.Р. таких доказів суду не надано, а відповідно, дана заява про відкладення розгляду справи є необґрунтованою; по-друге, як вбачається зі змісту копії лабораторного дослідження, доданого представником позивача до заяви, його складено 12.03.2021р., судовий розгляд справи призначено на 22.03.2021р. про що позивача було повідомлено ще 05.03.2021р., а отже, суд вважає, що у період з 12.03.2021р. по 22.03.2021р. позивач, з урахуванням строків розгляду справи, встановлених ст.193 КАС України, мав достатньо часу для вжиття заходів щодо забезпечення участі у розгляді даної справи 22.03.2021р. іншого представника, чого зроблено не було та з 12.03.2021р. позивач про зазначене суд не поставив до відома, з клопотанням про продовження строків розгляду даної справи не звернувся без поважної причини, а лише представник позивача Тиховліс В.Р. у день судового засідання 22.03.2021р. о 10:17 ( судове засідання призначене на 11:00 годину) на електронну адресу суду надіслав відповідну електронну заяву, що є фактично зловживаннями процесуальними правами позивачем та його представником Тиховліс В.Р. (заявлення необґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи особою, яка є адвокатом), які направлені на затягування розгляду даної справи, який триває ще з серпня 2019р. виходячи з вимог п.1 ч.2 ст.45 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки за умови, якщо такий учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Враховуючи наведене, належно повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового розгляду, визнання судом неявки представника позивача у судове засідання неповажною, не подання Відповідачем-2 відзиву на позов без поважної причини, строки розгляду справи, встановлені ч. 2 ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, які спливають 22.03.2021р., суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представників позивача та відповідачів-1,2 з урахуванням наявних у справі матеріалів.

У відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У ході судового розгляду даної справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СКАЙТОРГ» 29.10.2013р. зареєстровано як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Старокозацька, будинок 40Б, офіс 4, що підтверджується змістом копії Виписки з ЄДРПОУ від 28.03.2019р., наявної у справі (а.с.16 том 1).

24.07.2019р. на підставі наказу Головного управління ДФС у Харківській області від 23.07.2019р. № 5222, п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, Закону №481/95-ВР посадовими особами контролюючого органу була проведена фактична перевірка позивача за місцем фактичного провадження діяльності у господарському об`єкті, який розташований за адресою: вул. Свистуна,11 м. Харків за результатами якої був складений акт за №2521/20-40-40-01-08/38954216 від 24.07.2019р. за висновками якого встановлено факт порушення позивачем вимог ч.20 ст.15 Закону України №481/95-ВР, а саме: факт реалізації пального Бензин АИ 95-К5-Євро 7,27 л. на суму 199,93 грн., касовий чек проведений через РРО без наявності ліцензії (а.с.12-15,53-55 том 1).

На підставі вказаного вище акту перевірки, посадовою особою контролюючого органу 25.07.2019р. було прийнято рішення про застосування фінансових санкцій № за яким до позивача за порушення вимог ч.20 ст.15 Закону №481/95-ВР згідно до вимог абз.9 ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР застосовані фінансові санкції у розмірі 250000 грн. за роздрібну торгівлю пальним без відповідної ліцензії (а.с.9-10,57 том 1).

Зазначене рішення контролюючого органу є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю, виходячи з наступного.

Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995р. №481/95-ВР (далі Закон №481/95-ВР) визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України.

Статтею 1 Закону №481/95-ВР серед іншого надано визначення наступним поняттям: ліцензія (спеціальний дозвіл) документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; роздрібна торгівлі діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання (у тому числі іноземних суб`єктах господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду окремих податків і зборів» від 23.11.2018р. № 2628-УШ (далі Закон №2628-УШ) внесені зміни до Закону №481/95-ВР, зокрема, частину двадцяту статті 15 викладено у такій редакції: «Роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами або пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю».

Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2628-УШ останній набирає чинності з 1 січня 2019 року, крім, зокрема, підпункту 6 (щодо змін до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»), підпункту 17 (щодо змін до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності») пункту 2 розділу ІІ цього Закону, що набирають чинності з 1 липня 2019 року.

Одночасно Законом №2628-УШ доповнено частину другу статті 17 Закону №481/95-ВР, за якою до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії 250000 гривень.

За змістом статті 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) терміном на п`ять років. Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним. Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію. Ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. У рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензування, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулює (встановлює, визначає) Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. № 222-УШ (далі Закон про ліцензування).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону про ліцензування (у редакції з 1 липня 2019р.) ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як, зокрема, виробництво і торгівля пальним, які ліцензуються відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Частиною першою статті 8 Закону про ліцензування (у редакції на 1 липня 2019р.) передбачено, що у разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяця з дня їх прийняття.

Згідно з абзацом четвертим пункту 4 частини першої статті 3 Закону про ліцензування у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.

Частиною 2 статті 20 Закону про ліцензування встановлено, що у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальністю за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Згідно з підпунктом 27 пункту 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019р. № 227 (у редакції на 1 липня 2019р.) Державна податкова служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва пального, з оптової, роздрібної торгівлі та зберігання пального і контроль за таким виробництвом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №545 (далі Постанова №545) «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним і внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» територіальні органи ДФС визначено органом ліцензування господарської діяльності з роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального.

Вказана постанова Кабінету Міністрів України №545 набрала чинності 1 липня 2019 року.

Надалі, листом Державної фіскальної служби України від 30 травня 2019р. №17014/99-99-12-01-01-17 на виконання Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» доведено територіальним органам головним управлінням ДФС в областях та м. Києві, що суб`єкти господарювання можуть подати документи на розгляд до органу ліцензування для отримання відповідних ліцензій на адресу Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві за місцем роздрібної торгівлі пальним, починаючи з 12 червня 2019 року. При цьому Головні управління ДФС в областях та м. Києві мають видавати зазначені ліцензії суб`єктам господарювання, починаючи з 1 липня 2019 року.

Закон №2628-УШ, яким внесені зміни до Законів №481/95-ВР, Закону про ліцензування, прийнятий Верховною Радою України 23 листопада 2018 року, опублікований 12 грудня 2018 року, набрав чинності з 1 січня 2019 року. Водночас, норми підпункту 6 (щодо змін до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»), підпункту 17 (щодо змін до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності») пункту 2 розділу ІІ цього Закону набирали чинності лише з 1 липня 2019 року.

З метою реалізації положень Закону №481/94-ВР у частині внесених змін Законом №2628-УШ, Кабінетом Міністрів України лише 19 червня 2019 року Постановою №545 (як і вищенаведені зміни внесені Законом №2628-УШ, ця Постанова набрала чинності лише 1 липня 2019 року) викладено у новій редакції пункт 6 Перелік органів ліцензування (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2015 року №609), доповнивши його новим видом ліцензійної діяльності (зокрема, роздрібна торгівля пальним, зберігання пального), визначивши орган ліцензування ДФС, територіальні органи ДФС.

Отже, з аналізу наведених норм права, можна дійти висновку, що фактично отримати ліцензію для здійснення оптової та роздрібної торгівлі пальним можливо було не раніше 1 липня 2019 року, що є днем набрання чинності як нормами Закону №2628-УШ (щодо ліцензування, у тому числі й щодо відповідальності за торгівлю пальним без ліцензії), так і Постановою Кабінету Міністрів України №545 (щодо визначення органу ліцензування територіальні органи ДФС в областях та у м. Києві).

У такому випадку, виходячи з вимог абз.4 п.4 ч.1 ст.3 та п.7 ч.1 ст.8 Закону про ліцензування (у редакції, чинній на 01.07.2019р.), якими передбачено, що у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці, а також ураховуючи, що зміни до нормативно-правових актів про ліцензування (Постанова №545 була прийнята тільки 19.06.2019р.) фактично набрали чинності з 1 липня 2019 року, а відповідно, такий двомісячний строк для отримання ліцензій суб`єктами господарювання повинен був бути продовжений до 01.09.2019р.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, посадовими особами контролюючого органу були за оспорюваним рішенням до позивача були застосовані фінансові санкції у розмірі 250000 грн. за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії, факт якої було зафіксовано 24.07.2019р. (акт фактичної перевірки), тобто, після спливу лише 24 календарних днів після набрання вищенаведеними нормами права законної сили ( тоді як для реалізації змін встановлений двомісячний строк для отримання ліцензії після набрання чинності відповідними змінами до законів), що підтверджується копіями наведених акту перевірки та оспорюваного рішення (а.с.9-10,12-15,53-55,57 том 1).

Позивач ні у позові, ні у заяві про зміну підстав позову встановленого факту роздрібної торгівлі пальним без ліцензії 24.07.2019р. не заперечував (а.с. 4-8, 170-174 том 1).

При цьому, слід зазначити, що позивач у період з 01.07.2019р. по 01.09.2019р. вчинив активні дії, направлені на отримання відповідної ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним саме за адресою: м. Харків, вул. Свистуна, буд.11 та 21.09.2019р. отримав відповідну ліцензію за №1900528 терміном дії до 21.09.2024р., про що свідчать відомості із офіційного сайту Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право оптової та роздрібної торгівлі, зокрема і пальним та ця інформація є публічною і доступною у розумінні ч.9 ст.79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначені відомості, спростовують твердження Відповідача-1 про те, що позивачеві на сьогоднішній день відповідна ліцензія не видавалась.

За викладених обставин, проаналізувавши вищенаведені норма права із наведеними обставинами у їх сукупності, суд приходить до висновку, що до зазначеної дати (до 01.09.2019р.) притягнення до відповідальності суб`єктів господарювання за торгівлю пальним без ліцензії є таким, що суперечить вищенаведеним вимогам ст.ст.3,8 Закону про ліцензування, з урахуванням того, що затримка в отриманні ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним була зумовлена виключно відсутністю нормативно визначеного порядку отримання таких ліцензій станом на день набрання чинності Законом №2628-УШ 1 липня 2019 року.

Наведене спростовує правомірність підходу Відповідача-1 щодо покладення на Позивача відповідальності за реалізацію пального без відповідної ліцензії саме з 1 липня 2019р., тобто, в перший день, в який законодавець надав можливість отримати таку ліцензію.

Також, слід зазначити, що частиною другою та частиною 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, Верховним Судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

У рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 (справа № 1-6/2018) зазначено, що основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005). Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища.

Наведене узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі «Звежинський проти Польщі», в якій Суд підкреслив, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73).

Аналізуючи наявність легітимної мети і пропорційність втручання держави у майнові права позивача за обставин, що склалися у цій справі, Суд у справі бере до уваги те, що держава не створила правового регулювання і фактичних умов, за яких господарська діяльність Позивача у спірний період могла б бути законною. Необхідний перехідний період був уведений в дію, проте ретроспективної дії таким положенням законодавець не надав. Отже, притягнення до відповідальності за таких умов не може бути визнане таким, що переслідує законну мету і є пропорційним.

Вищенаведені правові висновки узгоджуються з чіткою та послідовною практикою Верховного Суду щодо подібних правовідносин, викладеною, зокрема, у постановах від 4 листопада 2020 року у справі №160/10203/19, від 1 грудня 2020 року у справі №580/1550/20, від 16 грудня 2020 року №520/13020/19, від 22 грудня 2020 року у справі №400/4113/19, від 28 січня 2021 року у справі №120/4046/19-а, від 09.03.2021 року у справі №520/13143/19, які адміністративним судом підлягають в обов`язковому застосуванню адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, Відповідачами-1,2 під час судового розгляду даної справи не доведено жодними належними, достатніми та допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного рішення з урахуванням аналізу обставин, встановлених судом та аналізу норм вищенаведеного законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності у відповідності до вимог ст.ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття Відповідачем-1 як суб`єктом владних повноважень оспорюваного рішення про застосування до позивача фінансових санкцій за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії, суд приходить до висновку, що обставини, що слугували підставами для прийняття оспорюваного рішення є неправомірними та не обґрунтованими, спростовуються наведеними доказами, а тому оспорюване рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що Відповідачем-1 при прийнятті оспорюваного рішення про застосування фінансових санкцій, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3750 грн. 00 коп. понесені позивачем згідно платіжного доручення №2565 від 22.08.2019р. (а.с.3 том 1).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙТОРГ» до Відповідача-1: Головного управління ДПС у Харківській області, до Відповідача-2: Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення № від 25.07.2019р. задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Харківській області про застосування фінансових санкцій № від 25.07.2019р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ), Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, код ЄДРПОУ ВП: 43983495) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙТОРГ» (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Старокозацька, будинок 40 Б, офіс 4, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3750 грн. 00 коп. (три тисячі сімсот п`ятдесят гривень 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва