Справа № 826/7075/16
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7075/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Несін К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Отрош Володимира Михайловича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року, суддя Добрянська Я.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві в якому просив:

- визнати поважною причину пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позов та поновити строк звернення до суду;

- визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 № 102 с/о від 08 лютого 2016 року виданого Головним управління Національної поліції у м. Києві;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві;

-зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві виплатити ОСОБА_1 середній заробіток завесь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він з 07.11.2015 року перебував на посаді начальника Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві. В період з 21.11.2015 року по 7.12.2015 року проходив відповідні етапи тестувань та співбесід. 18.12.2015 року його було ознайомлено з висновком атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві від 07.12.2015 року, в якому зазначено, що позивач не відповідає займаній посаді. Даний висновок атестаційної комісії ним був оскаржений спочатку до апеляційної атестаційної комісії та до суду. Також позивач зазначає, на нього тривалий час чинився моральний тиск з боку керівництва, метою якого було звільнення з роботи, замасковане під звільненням за власним бажанням. 6лютого 2016 року ним був поданий рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням, а 8 лютого був виданий наказ №102 с/о. Вважає, що таке звільнення не можна назвати звільненням за власним бажанням в силу обставин, що склались.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Отрош Володимир Михайлович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів встановлено, що полковник поліції ОСОБА_1 з 07.11.2015 р. перебував на посаді начальника Деснянського управління поліції ГУНП у м.Києві, що підтверджується довідкою наявною в матеріалах справи (а.с.11).

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 8 лютого 2016 року № 102 о/с, позивача відповідно до ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію України" звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) (а.с.6).

Вважаючи такий наказ незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року (а.с.68) Окружним адміністративним судом м. Києва від 17 липня 2018 року визнано протиправним та скасовано рішення атестаційної комісії ГУ НП у м. Києві від 07.12.2015 року та рішення Апеляційної атестаційної комісії Північного регіону від 25.12.2015 року за результатами тестування ОСОБА_1 .

Зазначеним рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2018 року залишено без змін.

Із матеріалів справи вбачається, що 6 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 власноручно написав рапорт на ім`я заступника Голови Національної поліції України, начальнику ГУ НП у м. Києві полковника поліції ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Зазначений рапорт містить резолюцію заступника Голови Національної поліції України, начальника ГУ НП у м. Києві полковника поліції ОСОБА_3 від 08.02.2016 року з записом "До наказу".

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач 08.02.2016 року у відділі кадрів одержав при звільненні трудову книжку, приписне посвідчення, витяг з наказу про звільнення, обхідний лист, довідку для постановку на військовий облік.

Як підставу протиправності наказу про звільнення його зі служби в Національній поліції позивач у позовній заяві вказав ту обставину, що після проходження атестації, відповідно до висновку атестаційної комісії зазначено, що він не відповідає займаній посаді та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Апеляційна атестаційна комісія подану ним скаргу залишила без задоволення. Тому він вимушений був звернутись до суду з відповідним позовом. На фоні зазначених обставин на позивача здійснювався тривалий моральний тиск з боку керівництва, метою якого було незаконне звільнення, замасковане під звільнення за власним бажанням, що змусило 06.02.2016 року позивача подати рапорт про звільнення за власним бажанням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що відсутні докази, які б свідчили про чинення тиску керівництвом Національної поліції на позивача та, що такий тиск змусив позивача подати заяву про звільнення зі служби за власним бажанням.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом №580-VIІI.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIІI поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону №580-VIІI призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Частиною першою статті 77 Закону №580-VIІI встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Відповідно до частин другої та третьої статті 77 Закону №580-VIІI днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Згідно зі статтею 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

На час видання спірного наказу про звільнення діяли норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114).

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року №21-241а14 зазначив, що згідно з пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У зазначеному рішенні судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема слід уважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року в справі №819/744/16.

Таким чином, до закінчення визначеного у статті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Як убачається із поданого ОСОБА_1 рапорту, датованого 06.02.2016 року, в останньому відсутні дані про те, з яких поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, позивач бажає звільнитися зі служби за власним бажанням.

Окрім того, у рапорті відсутнє погодження позивачем та керівництвом Національної поліції дати, з якої позивач бажає звільнитися зі служби за власним бажанням, тобто відсутня дата з якої припиняється служба в поліції позивача за узгодженою сторонами датою.

Колегія суддів звертає увагу, що на рапорті лише міститься відмітка до наказу, підпис посадової особи та дата 08.02.2016 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивача було звільнено зі служби в Національній поліції з порушенням вимог чинного на час звільнення законодавства, а тому наказ від 08 лютого 2016 року №102 о/с є незаконним, так як прийнятий не у спосіб, що визначений законом України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню, а позивач поновленню на службу в Національну поліцію з 09 лютого 2016 року.

Що стосується доводів позивача про те, що рапорт про звільнення ним написано не з доброї волі та не за власним бажанням, а під тиском керівництва, то судова колегія вважає їх безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови №9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Аналізуючи вищевикладене, доводи позивача щодо даних обставин суд зазначає, що позивачем не доведено належними доказами того, що рапорт про звільнення ним написано не за власним бажанням, а під тиском керівництва Головного управління національної поліції у м. Києві.

Проте, колегія суддів в ході апеляційного розгляду справи встановила, що під час звільнення позивача зі служби, відповідачем було допущено грубі порушення вимог чинного законодавства України, які стосуються законності та правомірності звільнення зі служби, чим було порушено права та інтереси позивача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездідяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача було звільнено зі служби з порушенням вимог чинного законодавства України, останній підлягає поновленню на службі в Національну поліцію.

Частинами 1 та 2 статті 94 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 4 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114 визначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Пункти 2 та 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» передбачають, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Міністерству внутрішніх справ за погодженням з Міністерством соціальної політики та Міністерством фінансів затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання.

Згідно з п. 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. За № 669/28799 (далі - Порядок №260) при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п. 6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 , заробітна плата останнього в ГУ Національної поліції за грудень 2015 року становила 12 287,16 грн. У січні 2016 року зарплата була відсутня. Звільнений позивач був зі служби 08 лютого 2016 року.

В судовому засіданні представник позивача погодився, що розмір грошового забезпечення позивача з якого слід проводити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 12 287,16 грн, тобто такий, як це зазначено у довідці, що знаходиться в матеріалах справи.

Отже, виходячи з вимог п. 9 розділу І Порядку заробітну плату час вимушеного прогулу позивача слід розраховувати наступним чином.

12 287,16 грн: 31 (календарні дні у грудні 2015 року)=396,36 грн - одноденна зарплата.

Кількість днів вимушеного прогулу становить у календарному обчисленні за 2016 рік - 327 днів ; за 2017 рік - 365 днів ; за 2018 рік - 365 днів ; за 2019 рік - 365 днів; за 2020 рік - 365 днів і за 2021 рік - 90 днів.

Всього вимушений прогул становить 1877 днів х 396, 36 грн = 743 967,72 грн.

Зазначена сума вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь позивача.

Щодо заявленого Головним управлінням Національної поліції у м. Києві клопотання Національної поліції у м. Києві (а.с.96) про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Частини 1 та 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15.12.2017р.) визначають, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Із матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено зі служби 08.02.2016 року.

З даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 06 травня 2016 року.

В якості обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив, що вимушений був доглядати за зхворою родичкою (бабуся), яка мешкає у м. Умань, що унеможливило звернулися своєчасно до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Уманської міської ради від 23.03.2016 року №139 (а.с.16) ОСОБА_1 тимчасово перебував у АДРЕСА_1 за станом здоров`я його бабусі ОСОБА_4 , мешкав без реєстрації з 25.02. по 05.05.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, позивачем була надана до справи медична карта ОСОБА_5 з якої слідує, що остання дійсно хворіє на цукровий діабет та інші хвороби.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України (у ред. на час звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду з даним позовом, а тому останній має бути поновлений.

Разом з тим, колегія суддів враховує також і судову практику Європейського Суду з прав людини.

Так, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

Водночас у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відтак, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, тобто навіть у разі пропуску строку звернення до суду без відповідних додаткових обґрунтувань суд не може його застосувати.

Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.

Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, зважаючи на викладене, з метою недопущення ситуації позбавлення позивача права допуску до правосуддя, а також, враховуючи, що спірні правовідносини мають публічно-правову природу, виходячи з суті спору та встановлених обставин звільнення позивача з порушенням вимог чинного законодавства, колегія суддів важає за необхідне поновити позивачу строк звернення до суду з даним позовом та вважає, що такий строк пропущено з поважних причин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону (ч.2 ст.317 КАСУ).

Отже, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, вважати законним таке судове рішення не має правових підстав, а тому рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Отрош Володимира Михайловича задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Визнати протиправним та скасувати наказ №102 о/с від 08 лютого 2016 року Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Поновити ОСОБА_1 на службі на посаді начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 09 лютого 2016 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві (ідентифікаційний код 40108583, м. Київ 01601, вул. Володимирська,15) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 743 967 грн 72 коп (сімсот сорок три тисячі дев`ятсот шістдесят сім грн 72 коп).

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за 1 місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 30 березня 2021 року.