Справа № 640/22546/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2021 року м. Київ № 640/22546/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомГромадянина Ісламської республіки Ірана ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особаЦентральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Ісламської республіки Ірана ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС), в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 07 серпня 2020 року № 351-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської республіки Ірана ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати ДМС визнати громадянина Ісламської республіки Ірана ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, а також залучено до участі у справі Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - третя особа, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову, а третій особі - для надання письмових пояснень.

26 жовтня 2020 року ДМС надала суду відзив на позовну заяву у якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, у межах та на підставі наявних повноважень. З урахуванням того, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, а його доводи ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, зазначене ставить під сумніви правдивість наданої інформації та прийняття іншого рішення.

Третя особа - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, своїм правом не скористалось, письмових пояснень по суті спору або заяви про продовження процесуального строку для надання пояснень суду не надало.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тегеран Ісламської Республіки Іран, неодружений, за національністю - іранець, за віросповіданням - християнин. До України прибув літаком будучи ще дитиною та на даний час перебуває на території України нелегально.

24 березня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесіди 10 квітня 2015 року позивач зазначив, що у 1998 році він покинув країну проживання разом з батьками, оскільки на території Ісламської Республіки Іран його батькам загрожує тюрма через те, що вони змінили свою віру на християнство.

Також, в ході співбесіди 16 червня 2015 року позивач зазначив, що він з батьками покинув країну походження по релігійним мотивам.

Рішенням ДМС від 17 лютого 2016 року № 47-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, ка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач оскаржив його до адміністративного суду. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року у справі №826/4117/16 визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 17 лютого 2016 року №47-16 про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків даної постанови.

Рішенням ДМС від 21 травня 2018 року №23-18 зобов`язано УДМС в Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 17 лютого 2016 року №47-16.

В ході повторного розгляду заяви позивача під час співбесіди 25 жовтня 2018 року повідомив, що він та його родина не можуть повернутись до Ірану через релігійні вподобання. Поряд із зазначеним позивач зауважив, що за 20 років проживання в Україні він повністю інтегрувався в українське суспільство, увібрав у себе українську культуру, закінчив українську школу. У разі повернення до Ірану його життю та здоров`ю загрожує небезпека.

06 липня 2020 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

07 серпня 2020 року на підставі зазначеного вище висновку ДМС прийнято рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №351-20, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Позивач, вважаючи, що його права та законні інтереси такою відмовою було порушено, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VІ (далі по тексту - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671 встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 1951 року та статті 1 Закону № 3671 - поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття був абзац 4 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

У той же час при вирішенні даної справи суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, розглянувши заяву 24 березня 2015 року рішенням ДМС від 17 лютого 2016 року № 47-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач оскаржив його до адміністративного суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року у справі №826/4117/16 визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 17 лютого 2016 року №47-16 про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків даної постанови.

Вказане рішення мотивоване тим, що відповідачем та третьою особою під час перевірки фактів, вказаних позивачем у заяві-анкеті та під час співбесід, не надано належної оцінки особистих обставин, якими позивач обґрунтовував факт звернення останнього до головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з метою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: тривалого проживання заявника на території України, повної соціалізації позивача в українському суспільстві за рахунок тривалого проживання на території України, вільного володіння українською мовою.

Інших підстав, які зумовили суд зобов`язати ДМС повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у даному рішенні не наведено.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 06 липня 2020 року, під час повторного розгляду заяви громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24 березня 2015 року встановлено, що вперше позивач звернувся до ГУ ДМС у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15 лютого 2012 року. За результатами вказаної заяви ДМС прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 серпня 2012 року №452-12. Правильність висновків ДМС у вказаному рішенні підтверджена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2012 року у справі №2а-13850/12/2670.

Вдруге заявник звернувся до ГУ ДМС у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 06 червня 2014 року, проте наказом ГУ ДМС у м. Києві від 06 червня 2014 року №289 позивачу відмовлено у прийнятті заяви відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Правильність висновків ГУ ДМС у м. Києві підтверджена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2014 року у справі №826/15657/14.

Втретє позивач звернувся до ГУ ДМС у м. Києві із заявою від 24 березня 2015 року, яка є предметом розгляду у даній справі.

Таким чином, за наявних у суду відомостей, позивач тричі звертався до ГУ ДМС у м. Києві із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, під час подання вказаних заяв позивач посилався на ті самі обставини наявності реальної загрози для його життя та здоров`я - переслідування через релігійні вподобання.

У той же час, суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів щодо переслідування його, та/або його близьких з підстав релігійних переконань на території Республіки Іран та доказів які б підтвердили побоювання переслідувань на даний час.

Крім того, за період з 1998 року по дату звернення позивача із заявою від 24 березня 2018 року позивач перебував на території Республіки Іран протягом двох місяців.

Поряд із зазначеним, під час співбесіди 25 жовтня 2018 року позивач зазначив, що він підтримує біологічний та науковий погляд про створення світу, ніж релігійний та духовний, його віра є формальною, на даний час він є атеїстом.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які належним чином підтверджують обґрунтованість побоювань переслідувань переслідування позивача в країні його громадянства за релігійними вподобаннями на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих переконаннях останнього.

Варто наголосити, що виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Втім, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що доводи заявника ґрунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях останнього.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, суд погоджується з висновком ДМС про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської республіки Ірана ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: Громадянин Ісламської республіки Ірана ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Державна міграційна служба України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9);

Третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а).

Суддя Є.В. Аблов