Справа № 480/384/20
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 р. Справа № 480/384/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2020, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 18.09.20 по справі № 480/384/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області

про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Сумській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Сумській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.11.2019 за № 0-1804, № 0-1804, прийняті Головним управління ДПС у Сумській області.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області від 08.11.2019 за № 0-1804, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, за 2018 рік у сумі 8265,53 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області від 08.11.2019 за № 0-1804, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, за 2018 рік у сумі 10355,52 грн.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 840,80 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Сумській області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те що, ОСОБА_1 не займається самостійно (особисто) вирощуванням чи виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою та збутом власновирощеної сільськогосподарської продукції, оскільки здає земельну ділянку, яку він зазначає у позові, в оренду; ОСОБА_1 не отримував доходу від вирощування чи виробництва сільськогосподарської продукції, переробки та збуту власновирощеної сільськогосподарської продукції, про що свідчить подана ним податкова декларація про майновий стан і доходи за 2018 рік. Вважає, що при ухваленні рішення, яке оскаржується, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: ст. 266 Податкового кодексу України, ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства за період 2001 - 2004 років», ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис».

За результатами апеляційного розгляду ГУ ДПС у Сумській області просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що твердження відповідача, наведені в апеляційній скарзі, є хибними та спростовуються поданими до матеріалів справи документами та приписами чинного законодавства. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 24.05.1999, а припинив свою підприємницьку діяльність 04.10.2018 (а.с. 56, 57).

Позивач є власником земельної ділянки 2,000 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером № :08:004:0086, що розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, Кучерівська сільська рада. Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу від 12.10.2017 (а.с. 11, 12), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 100219662 (а.с. 13, 14) та Довідкою з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за № 199602880 від 10.02.2020 (а.с. 31).

10.10.2018 позивач набув право власності на такі об`єкти нежитлової нерухомості:

1) картоплесховище площею 2225,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) ангар рослинництва площею 1776,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане підтверджується довідками з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 140984997 від 10.10.2018 (а.с. 9), за № 141002233 від 10.10.2018 (а.с. 10).

Відповідачем на підставі вказаних відомостей 08.11.2019 оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначено позивачу за 2018 рік грошове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, а саме: податковим повідомленням-рішенням № 0-1804 визначено суму зобов`язання за 2018 рік у розмірі 8265,53 грн (а.с. 6, 36), податковим повідомленням-рішенням № 0-1804 - у розмірі 10355,52 грн. (а.с. 5, 36).

Скориставшись правом на оскарження рішень Головного управління ДПС у Сумській області у судовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.11.2019 за № 0-1804, № 0-1804.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із помилковості доводів відповідача про те, що позивач не має права на пільгу, оскільки не використовував об`єкти нерухомості за цільовим призначенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи та виходить з такого.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема їх вичерпний перелік, порядок адміністрування, платники, компетенція контролюючих органів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 14.1.156 ст. 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1).

Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Так, підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 у редакції Закону України від 28.12.2014 за № 71-VIII, чинній станом на 2018 рік, визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Об`єкти нерухомості, які належить позивачу на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Так, відповідно до «Державного класифікатора будівель та споруд. ДК 018-2000», затвердженого і введеного в дію Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 за № 507, клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. (р. 1271), та до них, зокрема, відноситься, будівлі для зберігання зерна (р. 1271.3) та будівлі сільськогосподарського призначення та інші (р. 1271.9).

Звільнення від сплати податку та збору - це одна із форм надання податкової пільги (підпункт «г» пункту 30.9 статті 30 ПК).

Відповідно до пункту 30.2 цієї статті 30 Податкового кодексу Укоаїни підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Виходячи із буквального тлумачення цієї норми, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небудь», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить.

На користь висновку, що норма підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Законом України від 23.11.2018 за № 2628-VIII, підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Як і Законом України від 28.12.2014 за № 71-VIII, законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Як убачається з матеріалів справи, об`єкти нерухомості, які належали позивачу на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (а.с. 29, 30).

Відповідно до цих відомостей, на підставі підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, ГУ ДПС у Сумській області визначило позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, уважаючи, що норми підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України до правовідносин сторін не застосовуються у зв`язку з тим, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником.

Водночас, відповідач не оспорює призначення належних позивачу об`єктів нерухомості для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності.

Тобто, спірним між сторонами є питання щодо тлумачення норми підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а саме: чи встановлює ця норма обов`язок сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати такі будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, чи достатньо того, що вони відповідають критерію здатності такого об`єкта слугувати цілям сільськогосподарського товарного виробництва.

Колегія суддів зазначає, що положеннями підпункту ж) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено лише вимогу щодо відповідності будівель і споруд такому цільовому призначенню як використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та не вказано, що вони є об`єктом оподаткування виключно у разі їх прямого використання за призначенням.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про помилковість доводів відповідача, що позивач не має права на пільгу, встановлену зазначеною нормою, оскільки не використовував об`єкти нерухомості за цільовим призначенням.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18, які враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Разом з цим, колегія суддів ураховує, що в матеріалах справи справі відсутні докази, що позивач в 2018 році використовував належні йому на праві власності об`єкти нерухомості у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської, діяльності.

Також, як убачається з матеріалів справи позивач є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером № :08:004:0086, що розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, Кучерівська сільська рада, і в 2018 році здійснював виробництво сільськогосподарської продукції у формі домогосподарського виробництва, а також селянського господарства із використанням належних йому на праві власності земельних ділянок на території Кучерівської сільської ради, що, зокрема, вбачається з довідки Кучерівської сільської ради Глухівського району Сумської області від 08.01.2020 № 6 (а.с. 11-14, 15, 28, 56-57).

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що земельна ділянка, належна на праві власності ОСОБА_1 і передана в строкове платне користування ТОВ «Слобідський шлях», не спростовує зазначеного вище висновку, оскільки, як зазначалося вище, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є саме об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Докази передачі саме об`єктів нерухомості (картоплесховища площею 2225,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; та ангару рослинництва площею 1776,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ) в оренду у спірний період в матеріалах справи відсутні.

Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.04.2020 у справі № 823/1751/17, при розгляді подібних правовідносин, відповідно до яких, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у вигляді звільнення від його сплати є саме правовий статус будівлі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень належним чином під час судового розгляду не довів, у зв`язку з чим позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, спростовуються неведеним вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, зміст апеляційної скарги, яка частково дублює відзив на позовну заяву, поданий до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення відповідачем обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, а відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 по справі № 480/384/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін