Справа № 200/995/21-а
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 р. Справа№200/995/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2021 року на адресу суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить суд:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2018-2019 років, як учаснику бойових дій в кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас - протиправною;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018 рік, як учаснику бойових дій в кількості 14 днів, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) станом на день звільнення з військової служби, 1 жовтня 2019 року;

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби у запас, 1 жовтня 2019 року - протиправною;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в період 2018-2019 років, як учаснику бойових дій в кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за період з 2 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення у даній справі, який на день пред`явлення позовної заяви становить 338 782,46 грн. (триста тридцять вісім тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 46 копійок);

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).

В обґрунтування позову зазначає, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за №197 від 1 жовтня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 (Г-045234), командира гранатомета 2-го відділення вогневої підтримки снайперської групи спеціального призначення окремого загону спеціального призначення «Азов», звільненого відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі свідоцтва про хворобу виданого центральною медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» від 26.09.2019 за № 60/СНГ, з військової служби наказом командира військової частини по особовому складу від 1 жовтня 2019 № 52 о/с в запас без права носіння військової форми одягу, та направлено його на військовий облік до Нікопольського ОМВК Дніпропетровської області, з 1 жовтня 2019 року.

Однак, при звільненні позивача так і не була нарахована та виплачена відповідачем грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки в період 2018 - 2019 років, тим самим порушено його права та соціальні гарантії, передбачені чинним законодавством України.

Остаточний розрахунок на день виключення зі списків особового складу військової частини в повному обсязі з позивачем не проведено. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України за не проведення розрахунку у день звільнення.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Сума середнього заробітку, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в період 2018-2019 років) на день звернення позивача до суду з даною позовною заявою становить - 338 782,46 грн. (1 039,21 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 326 (кількість робочих днів затримки)).

Завдану позивачу моральну шкоду він оцінює в 35 000 гривень, оскільки на його переконання матеріальна відповідальність відповідача за протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати в день виключення позивача зі списків особового складу військової частини грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки в період 2018-2019 років співмірна з матеріальною відповідальністю роботодавця за грубе порушення трудового законодавства.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що позивач під час його звільнення та виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 НГ України усно чи письмово про надання йому спірної відпустки або грошової компенсації за неї до повноважних посадових осіб частини не звертався, а під час свого звільнення, зауважень про виключення зі списків військової частини у зв`язку із наявністю заборгованостей перед ним не заявляв.

Зазначає, що позивач у період з 11.08.2016 по 26.09.2018 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України, що підтверджується записом на сторінці №3 трудової книжки, копію якої позивачем було надано до позовної заяви.

Зазначені обставини, виключають можливість стягнути з військової частини НОМЕР_1 НГ України грошову компенсацію за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2018 рік, оскільки таку компенсацію повинна виплачувати військова частина 3018 НГ України, де проходив військову службу позивач. Компенсація за невикористані дні додаткової (соціальної) відпустки не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, лише у разі невикористання додаткової відпустки, під час проходження військової служби, здійснюється виплата грошової компенсації за неї.

Тобто, компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку. На сьогоднішній день відсутні підстави для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки вимоги в цій частині заявлені позивачем передчасно.

В позовній заяві позивач не зазначає, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. В позовній заяві взагалі відсутні будь-які факти чи докази, які підтверджують заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Окрім того, позивачем не надано розрахунки моральної шкоди, докази чи обґрунтування моральних страждань, спричинених неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача.

Вважає, що позивачем пропущено місячний строк встановлений ст.122 КАС України для звернення до суду із даним позовом.

У зв`язку з чим вважаємо позивні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. Просить суд відмовити у задоволенні позову/а.с.39-44/.

16 та 24 березня 2021 року на адресу суду надійшли пояснення відповідача із додатками, в яких відповідач зазначив, що згідно до абзацу третього п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Позивач у період з 11.08.2016 по 26.09.2018 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України, що підтверджується записом на сторінці №3 трудової книжки, копію якої позивачем було надано до позовної заяви.

Вважає, що саме військова частини НОМЕР_3 Національної гвардії України повинна була повністю забезпечити позивача грошовим забезпеченням. Зазначені обставини, виключають можливість стягнути з військової частини НОМЕР_1 НГ України грошову компенсацію за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2018 рік, оскільки таку компенсацію повинна виплачувати військова частина НОМЕР_3 НГ України, де проходив військову службу позивач /а.с.49-55,56-61/.

Ухвалою суду від 29 січня 2021 року судом було відкрито провадження в адміністративній справі №200/995/21-а та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні)/а.с.16/.

Відповідно статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_4 /а.с.18-19/.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 26 листопада 2020 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни /а.с.25/.

З довідки Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України від 23 травня 2018 року за №177 вбачається, що ОСОБА_1 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України /а.с.26/.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за №197 від 1 жовтня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 (Г-045234), командира гранатомета 2-го відділення вогневої підтримки снайперської групи спеціального призначення окремого загону спеціального призначення «Азов», звільненого відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі свідоцтва про хворобу виданого центральною медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» від 26.09.2019 за № 60/СНГ, з військової служби наказом командира військової частини по особовому складу від 1 жовтня 2019 № 52 о/с в запас без права носіння військової форми одягу та направлено його на військовий облік до Нікопольського ОМВК Дніпропетровської області, з 1 жовтня 2019 року/а.с.24/.

9 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій /а.с.29/.

На вказане звернення позивача, відповідачем 29 грудня 2020 року за №40/57/32-4615 було надіслано повідомлення у формі довідки. В даній довідці зазначено, щокомпенсація за невикористані дні додаткової відпустки, відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2019 рік позивачу була виплачена 23 грудня 2020 року /а.с.32/.

Позивач, не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про:

- визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018 рік, як учаснику бойових дій, в кількості 14 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас протиправною;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018 рік, як учаснику бойових дій, в кількості 14 днів, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) станом на день звільнення з військової служби, 1 жовтня 2019 року, суд зазначає наступне.

Пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ) визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що, зокрема учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пунктів 17,18,19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі Закон №2011-XII), в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктом 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18(Пз/9901/4/19).

Із матеріалів справи вбачається, що наказом командувача Національної гвардії України №138 о/с від 6 вересня 2018 року сержант ОСОБА_1 переміщений з Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №205 від 26 вересня 2018 року його зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення /а.с.58/.

Згідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за №197 від 1 жовтня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 (Г-045234), командира гранатомета 2-го відділення вогневої підтримки снайперської групи спеціального призначення окремого загону спеціального призначення «Азов», звільненого відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі свідоцтва про хворобу виданого центральною медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» від 26.09.2019 за № 60/СНГ, з військової служби наказом командира військової частини по особовому складу від 1 жовтня 2019 № 52 о/с в запас без права носіння військової форми одягу, та направлено його на військовий облік до Нікопольського ОМВК Дніпропетровської області, з 1 жовтня 2019 року.

Суд погоджується з доводами відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, викладеними у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 щодо неможливості стягнути з Військової частини НОМЕР_1 НГ України грошову компенсацію за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2018 рік, оскільки таку компенсацію повинна виплачувати Військова частина 3018 НГ України, де проходив військову службу позивач.

Військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України не є відповідачем по справі №200/944/21-а.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року по справі №280/5887/19.

З огляду на що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо:

- ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2019 рік, як учаснику бойових дій, в кількості 14 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас;

- не проведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби у запас, 1 жовтня 2019 року, суд зазначає наступне.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року у справі № 464/5990/16-а.

Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом вище та підтверджується матеріалами справи, що 23 грудня 2020 року позивач отримав компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2019 року (14 календарних днів) у сумі 6 314,68грн. /а.с.32/.

Таким чином, оскільки позивач в день звільнення з військової служби у запас мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2019 році додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а відповідач не провів з ним даний розрахунок в день звільнення, що не заперечується відповідачем, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в період 2018-2019 років, як учаснику бойових дій, в кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за період з 2 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення у даній справі, який на день пред`явлення позовної заяви становить 338 782,46 грн., суд зазначає наступне.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати зазначеної вище компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як зазначав позивач середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 2 жовтня 2019 року по дату подання позову складає 338 782,46 грн.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах №821/1083/17, №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Беручи до уваги, що:

- розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум (компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2019 рік), складає 6314,68грн.;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який з урахуванням ст. 117 КЗпП України становить з 2 жовтня 2019 року по 23 грудня 2020 року (день фактичного розрахунку);

- після звільнення, яке мало місце у жовтні 2019 року, позивач звернувся до суду тільки в січні 2021 року (тобто, більше ніж один рік після звільнення) із вимогою про нарахування затримки розрахунку через ненарахування компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, вважаючи, що розрахунок повинен бути проведений саме по день ухвалення рішення судом, є свідченням того, що позивач свідомо затягував строки з метою отримання більшої суми коштів, враховуючи, що він претендував на отримання коштів в розмірі 6314,68грн.,

- з вимогою про розрахунок позивач звернувся до відповідача 09.12.2020 та отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 23.12.2020,суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 жовтня 2019 року по 23 грудня 2020 року в сумі 1000,00 гривень.

Стосовно доводів відповідача про те, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, а також про те, що вказана вимога є передчасною, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку, який з ним не проведено роботодавцем за колишнім місцем роботи, суд зазначає, що вони є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оплату праці").

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. (ч.2 ст. 2 Закону України "Про оплату праці").

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 Закону України "Про оплату праці").

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому на неї розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Вказана позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка серед іншого викладена в постанові від 21.03.2018 у справі №806/533/16, від 01.03.2018 у справі №806/1309/17.

Щодо позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018 рік, суд зазначає, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки як зазначив суд вище таку компенсацію повинна виплачувати Військова частина 3018 НГ України, де проходив військову службу позивач, яка не є відповідачем по справі.

Щодо позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. суд зазначає.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями16 та23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, враховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 35 000,00 грн. позивач пов`язує з неотриманням ним грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки в період 2018-2019 років, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на підставі ст. 237-1 КЗпП України моральної шкоди та з урахуванням принципів розумності, зваженості та справедливості, визначивши суму грошової виплати у розмірі 100 грн. та відповідно, часткове задоволення позову в цій частині.

Доводи відповідача про те, що позивачем не надано розрахунки моральної шкоди, докази чи обґрунтування моральних страждань, спричинених неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача, є безпідставними, оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Доводи відповідача щодо строку звернення до суду із даним позовом суд вважає неприйнятними, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18 зазначила, що стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2019 рік, як учаснику бойових дій, в кількості 14 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби у запас, 1 жовтня 2019 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 жовтня 2019 року по 23 грудня 2020 року в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 )на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 100 (сто) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення прийнято в порядку спрощеного позовного провадження 30 березня 2021 року.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов