Справа № 240/19150/20
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/19150/20 Головуючий у 1-й інстанції: Чернова Ганна Валеріївна

Суддя-доповідач: Іваненко Т.В.

25 березня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Граб Л.С. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача, представника відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року (місце ухвалення - м.Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування пункту наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури, у якій просив:

- визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу Генерального прокурора України за № 300 к від 22 березня 2002 року про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури з позбавленням класного чина;

- визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо непоновлення позивача на посаді, з якої він був незаконно звільнений на підставі оскаржуваного наказу та зобов`язати Житомирську обласну прокуратуру вчинити певні дії, а саме поновити його в органах прокуратури на посаді старшого прокурора відділу нагляду за виконанням законів спец підрозділами та іншими державними органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури Житомирської області або на різнозначній посаді з 16 березня 2002 року, а також внести зміни до трудової книжки відповідно до вимог чинного законодавства;

- стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3000000 (три мільйони) грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його, в органах прокуратури на посаді старшого прокурора відділу нагляду за виконанням законів спецпідрозділами та іншими державними органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури Житомирської області

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату в межах одного місяця.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху для надання позивачем до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів поважності причини такого пропуску.

На усунення недоліків позовної заяви позивачем 30 листопада 2020 року подано заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року позовну заяву повернено позивачу на підставі положень ст.123 та п. 9 ч.4 ст. 169 КАС України, у зв`язку відсутністю поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги позивач вказує на те, що про існування оскаржуваного наказу Генерального прокурора України за № 300 к від 22 березня 2002 року про звільнення його з посади та органів прокуратури з позбавленням класного чина, йому не було відомо, оскільки наказ не містить доказів ознайомлення останнього із його змістом. Крім того, апелянт вказує, що протягом 2002- 2020 р.р. відбувалось досудове розслідування у кримінальній справі відносно нього, прийняття рішення суду у якому, стало обґрунтуванням поданого позову.

Від представника Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У відзиві, зокрема, відповідач наголошує, що з тексту вироку від 07.11.2018 у справі №1-26/12, яким позивача виправдано та який набрав законної сили 08.08.2019, вбачається, що у матеріалах кримінальної справи містяться накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, його переміщення по роботі та звільнення, що викликає обґрунтовані сумніви щодо необізнаності позивача про ознайомлення його з наказом Генерального прокурора України від 22.03.2002 №300к про звільнення його з посади та органів прокуратури з позбавленням класного чина за вчинення проступку, який порочить звання працівника прокуратури.

В судовому засіданні позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідачів заперечив щодо задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином, із позовом про визнання протиправним та скасування п. 2 наказу Генерального прокурора України за № 300 к від 22 березня 2002 року позивач повинен був звернутись з моменту коли дізнався або повинен був дізнатися про існування вказаного наказу, ознайомлення із змістом такого наказу.

Верховний Суд, у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 640/25034/19 вказав, що "день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач зазначив, що з оскаржуваним наказом Генерального прокурора України за № 300к від 22 березня 2002 року він ознайомився 05.10.2020 з листа Офісу Генерального прокурора від 05.10.2020 №27/3-4442 вих.20, в підтвердження чого вказує, що у трудовій книжці ОСОБА_1 відсутній запис щодо вказаного наказу.

Також позивач у поданій заяві звернув увагу суду першої інстанції на те, що 07.11.2018 Житомирським районним судом Житомирської області постановлено виправдувальний вирок за всім обсягом обвинувачень.

08.08.2019 на підставі ухвали Житомирського апеляційного суду зазначений виправдувальний вирок вступив в законну силу.

Згідно ухвали Верховного Суду від 17.03.2020 ухвала Житомирського апеляційного суду від 08.08.2019 залишена без змін, а касаційна скарга першого заступника прокурора Житомирської області - без задоволення.

Відхиляючи вказані доводи позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуючи наказ Генерального прокурора України від 22.03.2002 №300к про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури за вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури з позбавленням класного чину, кінцевою датою для звернення до суду з даним позовом була дата 23.04.2002, тоді як позивач звернувся до суду лише в листопаді 2020 року, з пропуском строку, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України.

Разом з цим, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч.2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Однак, матеріали справи не містять доказів вручення позивачу під підпис наказу від 22.03.2002 №300к та/або матеріалів службового розслідування стосовно ОСОБА_1 або доказів повідомлення позивача про направлення вказаного наказу на його адресу.

В трудовій книжці ОСОБА_1 запис щодо наявності наказу Генерального прокурора України від 22.03.2002 №300к також відсутній.

Водночас, відповідно до наданої позивачем копії оскаржуваного наказу, у ньому вістуні відомості про ознайомлення ОСОБА_1 із його змістом, що також не заперечується представником відповідачів в ході апеляційного розгляду справи.

При цьому, на вимогу позивача наказ Генерального прокурора України від 22.03.2002 №300к Офісом Генерального прокурора надіслано на його адресу лише 05.10.2020.

Тому, на думку колегії суддів, строк звернення до суду в даному випадку слід обраховувати саме з 05.10.2020, який закінчується 05.11.2020.

ОСОБА_1 з позовною заявою до суду першої інстанції звернувся 03.11.2020 (згідно штампу вхідної кореспонденції суду), тобто, в межах строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України.

Зазначені доводи позивача було залишено поза увагою судом першої інстанції, та не надано належної оцінки поданим позивачем доказам.

Доводи відповідача про те, що про існування спірного наказу позивач ймовірно знав з матеріалів кримінальної справи №1-26/12 колегія суддів оцінює критично, так як зазначене не свідчить про належне виконання відповідачем встановленого законодавством обов`язку щодо своєчасного ознайомлення працівника із змістом наказу про звільнення останнього з роботи.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні у справі "Bellet проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дослідивши всіх обставин, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, а також не дослідив належним чином обґрунтованість та доцільність кожної позовної вимоги до кожного з відповідачів.

За правилами частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання та є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування пункту наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 31 березня 2021 року.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Граб Л.С. Сторчак В. Ю.