Справа № 300/3834/20
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2021 р. справа № 300/3834/20
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікар І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом на посаді командира батальйону військової частини НОМЕР_1 . За період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року відповідач не призначив та не нарахував ОСОБА_1 премії для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей. Позивач стверджує, що внаслідок протиправних дій/бездіяльності відповідача, нарахування його грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року відбувалися з порушенням норм чинного законодавства, що в подальшому призвело до зменшення розміру його грошового забезпечення, таким чином були порушені конституційні права. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати протиправними дії/бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у відмові в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 премії для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу премію для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року відповідно до пункту 2 Наказу Міністерства оборони України № 44 Про особливі виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ в 2016 році від 27.01.2016.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року відкрито провадження у даній справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.16-17).
Поштове відправлення із ухвалою суду, направлене відповідачу за адресою зареєстрованого місця проживання, однак, кореспонденція повернулась на адресу суду з відміткою установи поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 20-21).
Водночас, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчений доказ перерахунку ОСОБА_1 премії для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року.
Суд, повторно разом із зазначеною ухвалою направив відповідачу ухвалу про відкриття провадження у даній справі, а також копію позовної заяви та додані до неї документи, які ним отримано 16.03.2021 року.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 30.03.2021 року (а.с.27-29), згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що позивач зараховує себе до першої черги військовослужбовців, яким слід виплачувати грошове забезпечення зазначаючи, що відповідно до пункту 1 наказу МОУ від 27.01.2016 року № 44 Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році, виплати на грошове забезпечення військовослужбовців здійснювались за нормами у першу чергу щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції. Проте, ця норма стосується тільки військовослужбовців, які беруть безпосередню участь участь в антитерористичній операції на момент виплати грошового забезпечення. Представник відповідача зазначив, що позивач брав участь в АТО в період з 27.07.2014 року по 05.10.2014 року та з 14.06.2015 року по 10.07.2015 рік, саме в цей час ОСОБА_1 належав до першої черги військовослужбовців, яким слід виплачувати грошове забезпечення, а на момент спірних правовідносин, з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року відносився до другої черги щомісячне грошове забезпечення іншим військовослужбовцям та розрахунки зі звільненими військовослужбовцями. Водночас представник відповідача зазначив, що позивач в січні 2016 року отримав: посадовий оклад в розмірі 1100 грн., оклад за військове звання в розмірі 130 грн., надбавку за вислугу років в розмірі 430,50 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань 830,25 грн., щомісячну додаткову грошову винагороду 4464,45 грн., премію 4950 грн.; в лютому 2016 року отримав: посадовий оклад в розмірі 1100 грн., оклад за військове звання в розмірі 130 грн., надбавку за вислугу років в розмірі 430,50 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань 830,25 грн., надбавку за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці 110 грн., щомісячну додаткову грошову винагороду 4530,45 грн., премію 4950 грн.; в березні 2016 року отримав: посадовий оклад в розмірі 1100 грн., оклад за військове звання в розмірі 130 грн., надбавку за вислугу років в розмірі 430,50 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань 830,25 грн., надбавку за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці 110 грн., щомісячну додаткову грошову винагороду 4530,45 грн., премію 4950 грн. Водночас, відповідачем подано суду заяву про поновлення процесуального строку для подання відповідачем відзиву на позовну заяву (а.с.32).
31.03.2021 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач пропустив встановлені судом та законом строки на подання відзиву на позов. Поважних підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду із відзивом немає, внаслідок чого, до відповідача необхідно застосувати наслідки, передбачені КАС України за пропущення строку на подання відзиву на позов. Також, позивач зазначив, що твердження відповідача, які зазначені у відзиві на позовну заяву є помилковими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 безпідставно відмовлено ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті премії для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року.
Головуючий по справі суддя Панікар І.В. в період з 04.01.2021 року по 13.01.2021 року перебував на листку тимчасової непрацездатності, у зв`язку з чим, 60-денний строк розгляду справи продовжено.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді командира батальйону військової частини НОМЕР_1 .
07.09.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату премії для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року.
Відповідач, за наслідками розгляду звернення, листом від 01.10.2020 року за № 961 повідомив позивача, що відповідно до наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 року № 44, для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь у проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, а також на виконання наказів командира військової частини НОМЕР_1 : № 216 від 04.05.2020 року, № 308 від 05.07.2016 року та № 278 від 03.06.2016 року ОСОБА_1 вже була нарахована та виплачена премія до грошового забезпечення, що унеможливлює виплату її повторно (а.с.9).
Позивач, вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати премії для командирів батальйонів, які безпосередньо брали участь в проведенні АТО на території Донецької та Луганської областей, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Суд, у відповідності до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.
Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються, зокрема Законом України від 20.12.1991 за №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі по тексту також - Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Так, статтею 1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 цього Закону).
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктом 1 Наказу Міністерства оборони України від 27.01.2016 року № 44 Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році визначено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців здійснювати за нормами, установленими законодавством України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такого порядку щодо виплат:
у першу чергу - щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції;
у другу - щомісячне грошове забезпечення іншим військовослужбовцям та розрахунки зі звільненими військовослужбовцями;
у третю - грошова допомога для оздоровлення у четверту - інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів).
Внаслідок чого, суд зазначає, що нормами Наказу Міністерства оборони України від 27.01.2016 року № 44 Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році не встановлено обов`язку для командирів (начальників) військових частин збільшувати (зменшувати) розмір премій військовослужбовцям, натомість встановлено таке право.
Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 27.07.2014 року по 05.10.2014 року та з 14.06.2015 року по 10.07.2015 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській областях (а.с.11).
Як наслідок, із урахуванням норм пункту 1 вищевказаного Наказу, позивач в період з 27.07.2014 року по 05.10.2014 року та з 14.06.2015 року по 10.07.2015 року належав до першої черги військовослужбовців, яким слід виплачувати грошове забезпечення, водночас в період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року належав до другої черги - щомісячне грошове забезпечення іншим військовослужбовцям та розрахунки зі звільненими військовослужбовцями.
Зі змісту довідки про основні та додаткові види грошового забезпечення ОСОБА_1 встановлено, що позивач в січні 2016 року отримав: посадовий оклад в розмірі 1100 грн., оклад за військове звання в розмірі 130 грн., надбавку за вислугу років в розмірі 430,50 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань 830,25 грн., щомісячну додаткову грошову винагороду 4464,45 грн., премію 4950 грн.; в лютому 2016 року отримав: посадовий оклад в розмірі 1100 грн., оклад за військове звання в розмірі 130 грн., надбавку за вислугу років в розмірі 430,50 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань 830,25 грн., надбавку за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці 110 грн., щомісячну додаткову грошову винагороду 4530,45 грн., премію 4950 грн.; в березні 2016 року отримав: посадовий оклад в розмірі 1100 грн., оклад за військове звання в розмірі 130 грн., надбавку за вислугу років в розмірі 430,50 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань 830,25 грн., надбавку за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці 110 грн., щомісячну додаткову грошову винагороду 4530,45 грн., премію 4950 грн. (а.с.30).
Щодо доводів ОСОБА_1 з приводу пропущення відповідачем строку на подання відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Поштове відправлення із ухвалою суду про відкриття провадження від 28.12.2020 року, направлене відповідачу за юридичною адресою, однак, кореспонденція повернулась на адресу суду з відміткою установи поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 20-21).
В подальшому, суд, повторно разом із ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року направив відповідачу ухвалу про відкриття провадження у даній справі, а також копію позовної заяви та додані до неї документи, які ним отримано 16.03.2021 року.
З урахуванням викладеного, судом поновлено процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву як такий, що пропущений з поважних причин, внаслідок чого, відповідачем відзив подано до суду в межах п`ятнадцятиденного строку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Із урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та відсутністю належних і допустимих доказів на їх підтвердження.
З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , с. Мала Любаша, Костопільський район, Рівненська область, 35009).

Суддя Панікар І.В.