Справа № 160/12135/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Н.В.
за участі секретаря судового засіданняІваненко Н.С.
позивача представника відповідача Солдатова І.М. Чабан О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
30 вересня 2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі переднього місячного заробітку;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 01.09.2020 року по день фактичного розрахунку;
- стягнути судовий збір.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідно до наказу прокурора Дніпропетровської області № 446к від 07.05.2020 він обіймав посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області. Наказом прокурора Дніпропетровської області від 19.08.2020 № 1009к, з яким позивача ознайомлено 31.08.2020, звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 21.08.2020 на підставі рішення кадрової комісії №7. Цим же наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Дніпропетровської області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні. Здійснюючи розрахунок при звільненні, прокуратурою Дніпропетровської області, в порушення статті 44 Кодексу законів про працю України позивачу не виплачено вихідну допомогу, розмір якої має становити не менше середнього місячного заробітку.
09 листопада 2020 року до суду надійшла заява від Дніпропетровської обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
18 листопада 2020 року до суду від представника Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну, в якому Дніпропетровською обласною прокуратурою заперечується в задоволенні позовних вимог викладених в позовній заяві, вказуючи на те, що вони є безпідставними, необґрунтованими, виходячи з того, що відповідно до норм Закону №1697 у разі звільнення працівника на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону виплати вихідної допомоги не передбачено. Таким чином, даний юридичний факт (підстава п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 ) є відмінним від того юридичного факту, у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відтак, оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, ОСОБА_1 не набув права на її отримання, а тому посилання позивача на те, що внесені зміни до КЗпП України стосуються обмежень щодо застосування положень ч. 2 ст.40, ст.ст. 42, 421, ч.ч. 1,2,3 ст. 492, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, і не передбачають обмежень щодо застосування ст. 44 КЗпП України є безпідставним.
14 січня 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що оскільки спеціальним законом, який регулює оплату праці та соціальні гарантії прокурорів не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику усіх належних сум, слід дійти висновку, про необхідність застосування статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в органах прокуратури.
21 січня 2021 року до суду від представника Дніпропетровської обласної прокуратури надійшли заперечення в яких викладено аналогічна правова позиція, що і відзиві на позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 лютого 2021 року.
Також 23 лютого 2021 року позивачем до суду подано заперечення на клопотання про зупинення провадження по справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року заяву про зміну позовних вимог повернуто позивачу.
02 березня 2021 року позивач через канцелярію суду подав письмові пояснення, в яких позивач вказує на те, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. Таким чином, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-УІІ та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже підлягає застосуванню положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Крім того, позивач просить врахувати середньої заробітної плати відповідної вихідної допомоги.
В судовому засіданні, 02 березня 2021 року, позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив суд позовну заяву задовольнити з викладених у ній підстав.
Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила суд у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з його необґрунтованістю.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури Дніпропетровської області з 11.04.2006 року.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 07 травня 2020 року №446К ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року №1009к позивача звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 серпня 2020 року.
Крім того, в зазначеному наказі вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Дніпропетровської області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні.
Позивач вказує, що здійснюючи перерахунок при звільненні, прокуратурою Дніпропетровської області, в порушення статті 44 Кодексу законів про працю України йому не виплачено вихідну допомогу, розмір якої має становити не менше середнього місячного заробітку.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 р. №1697 Про прокуратуру (далі - Закон №1697).
Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з п.п.2 п.19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113 від 19.09.2019 р. (далі - Закон №113) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру за умови настання однієї із підстав, зокрема рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
Законом України №113 статтю 51 Закону України Про прокуратуру доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Будь-яких інших обмежень щодо поширення норм трудового законодавства на ці правовідносини зазначеним нормативним актом не вводиться та інші гарантії трудових прав громадян не обмежуються.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст.1).
За приписами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Законом України №113 статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою. Так, відповідно до ч.5 ст.40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1 частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, Законами №1697 та №113 не врегульовано питання виплати грошової компенсації вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а також відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з органів прокуратури, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не заборонено та не врегульовано спірні правовідносини.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За вказаних обставин, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу законів про працю України.
Аналогічних висновків Верховний Суд України дійшов при ухваленні постанов від 28.02.2018 у справі № 817/280/16, Верховний Суд України при ухваленні постанов від 28.02.2019 у справі № 817/860/16, від 05.09.2019 у справі № 826/5593/16, від 30.01.2019 у справі №808/932/17.
Отже, враховуючи що спеціальним законодавством не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру , а також відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з органів прокуратури, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Щодо ненараховання та невиплати вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП.
За приписами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Внесені зміни Законом № 113 в Закон України "Про прокуратуру" та в КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру .
Закон України "Про прокуратуру" встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Внесені зміни в КЗпП України стосуються обмежень щодо застосування положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Відтак, не встановлює обмеження щодо застосування ст.44 КЗпП України в спірних правовідносинах.
Крім того, право на вихідну допомогу при звільненні встановлюється і міжнародними договорами.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч.1 ст.9 Конституції України).
Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. №3933-ХІІ, ратифікованою Конвенцією МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ст.12 якої передбачено право працівників на вихідну допомогу. Так, за вказаною нормою працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національного законодавства й практики на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або фонду, створеного з внесків роботодавців.
Отже, обов`язок виплати вихідної допомоги при звільненні, у тому числі прокурорам, випливає і з міжнародних зобов`язань України.
Так, у справі № 804/5863/17 Верховний Суд досліджував питання припинення трудових відносин, які складаються під час проходження служби в поліції (постанова від 16.10.2019). При аналізі таких норм (які як і правовідносини, пов`язані із звільненням прокурорів, мають специфіку) найвища судова інстанція вказала, що спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою. При цьому, Суд звернув увагу на принцип рівності прав і можливостей та заборону дискримінації у сфері праці, закріпленій у ч.1 ст.21 та у ст.24 Конституції України, ст.21 та ст.22 КЗпП України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, сума середньомісячного заробітку складає 23 572,60 грн. (1 096,40 грн. х 21,50).
Таким чином, суд вважає за можливе визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку.
Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про якій йдеться у позовній заяві.
Тому, відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 23 572,60 грн.
Що стосується заявлених позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2020 року по день фактичного розрахунку.
Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині позову, яка стосується стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними.
Так, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання вихідної допомоги.
При цьому, ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у даній справі, яким встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги.
На час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату вихідної допомоги при звільненні, а тому не підлягають задоволенню.
За приписами вимог п. 4 ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 840, 80 грн. підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимог 420,40 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку.
Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені в розмірі середньомісячного заробітку в розмірі 23 572,60 гривень.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05 березня 2021 року.

Суддя Н.В. Боженко