Справа № 620/863/21
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/863/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Соломко І.І., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі: Хмарській К.І.

за участю:

представника позивача: Зінченко І.Є.

представника відповідача: Юлдашева Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року в справі за адміністративним позовом Пенсійного фонду України до Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування вимоги та постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В:

Пенсійний фонд України (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач, Мін`юст) в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 20.01.2021року № 61783539/6-20.;

- постанову про накладення штрафу від 20.01.2021 року у виконавчому провадженні № 61783539 в розмірі 10 200,00 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі № 620/1941/19 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.08.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2019 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати пункт 1 наказу Пенсійного фонду України від 31 травня 2019 року №257-0 «Про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 » в частині звільнення ОСОБА_1 , з посади начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області, починаючи з 01.06.2019 року.

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 61783539 з виконання рішення суду по справі № 620/1941/19.

09.04.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61783539 (далі по тексту - ВП № 61783539).

04.06.2020 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі № 620/2298/20 визнано протиправною та скасовано вказану постанову про закінчення ВП №61783539 від 04.06.2020 року.

09.10.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження (а.с.16).

Також, 09.10.2020 року державним виконавцем винесено вимогу № 61783539/6-20.1 про негайне виконання рішення суду, яка оскаржена Пенсійним Фондом України в судовому порядку (а.с.18-19).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року по справі №640/26188/20 відмовлено позивачу у задоволенні позову щодо скасування вимоги державного виконавця від 09.10.2020 року № 61783539/6-20.1.(а.с.21-24).

Зазначене рішення суду по справі №640/26188/20 набрало законної, відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021 року.

Разом з тим, станом на 20.01.2021 рішення суду у справі № 620/1941/19 не виконано без поважних причин.

З огляду на зазначене, державним виконавцем винесено вимогу від 20.01.2021 року №61783539/6-20.1 про негайне виконання рішення суду та постанову від 20.01.2021 року №61783539 про накладення штрафу у розмірі 10200 грн. за повторне невиконання рішення суду (далі по тексту - оскаржувані вимога та постанова).

Також, відповідно до частини другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» позивача попереджено про звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (а.с.10-11,13-14).

Вважаючи протиправною оскаржувану вимогу та постанову, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем правомірно винесено оскаржувану вимогу тв. постанову, оскільки рішення суду не виконано в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, нормами Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закону №1404) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У відповідності до пункту 1, підпункту 1 пункту 2 статті 17 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 18 вказаного Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (пункт 1, 16 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII).

Частиною 4 статті 18 Закону № 1404-VIIІ встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,- протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб-200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу-300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм можна дійти висновку, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, вперше - 11.11.2020 року за невиконання рішення суду державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на Пенсійний фонд України у розмірі 5100 грн. та зобов`язано останнього поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Чернігівської об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області, починаючи з 01.06.2019 року, та внести відповідний запис в трудову книжку.

У матеріалах справи не міститься, а скаржником не надано суду належні докази, оскарження в судовому порядку постанови про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. від 11.11.2020 року.

З огляду на те, що вищезазначена постанова про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. від 11.11.2020 року залишається чинною, державний виконавець діяв правомірно, відповідно до положень ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», під час винесення постанови про накладення штрафу від 20.01.2021 року № 61783539 в розмірі 10 200 грн., а тому вона є законною та не підлягає скасуванню.

Крім того, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції посилання Пенсійного фонду України на те, що оскаржувана вимога державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 20.01.2021року № 61783539/6-20 є протиправною та підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 18 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIIІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною 4 статті 18 Закону № 1404-VIIІ встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 65 Закону № 1404-VIII регламентовано, що рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З системного аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VIII слідує, що саме цей Закон наділяє державного виконавця правом вимагати від, зокрема, матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень і ці вимоги є обов`язковими.

У даному випадку, підстав для відкладення виконавчих дій, або зупинення виконавчих дій, які визначені Законом № 1404-VIII, сторонами ВП № 61783539 суду не надано.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що Пенсійний фонд України, як боржник у виконавчому провадженні, зобов`язаний був проконтролювати виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді в повному обсязі, а саме: поновлення на посаді і внесення відповідного запису в трудову книжку, або дати вказівку територіальному пенсійному органу, який має це зробити.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідно до правових норм, державний виконавець не обмежений в своїх правах щодо направлення вимог на виконання рішення суду, незалежно від того перебуває така вимога на стадії оскарження чи ні

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що під час винесенні оскаржуваної вимоги від 20.01.2021 року № 61783539/6-20.1, виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом № 1404-VIII, а тому вона є законною та не підлягає скасуванню.

Крім того, безпідставними є посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що позивач, як суб`єкт призначення, не вносить записи до трудової книжки і посилання на аналогію права в даному випадку, адже предметом розгляду даної справи є інші обставини, які були предметом розгляду в даній справі.

Суд апеляційної інстанції, зазначає, що скаржник не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом для вирішення вищевказаного питання в судовому порядку.

Так, відповідно до частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вказані доводи позивача необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу суду, у зв`язку з тим, що Пенсійним органом України не вчинено усіх необхідних дій спрямованих на виконання судового рішення, та не надано належні докази існування будь-яких інших поважних причин, які унеможливлюють своєчасне та повне виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Таким чином, посилання апелянта на відсутність правових підстав для накладення на останнього штрафу в розмірі 10200,00 грн. є безпідставними та не заслуговують на увагу колегії суддів.

З огляду на зазначені обставини, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що встановлені судом першої інстанції обставини справи є доведеними, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Пенсійного фонду України - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 30.03.2021 року