Справа № 340/3759/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/3759/20
(суддя Жук Р.В., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №340/3759/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 вересня 2020 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України згідно з яким, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 109516,98 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.04.2020 року по 30.06.2020 року з урахуванням податків та зборів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року у справі №10-р/2020 визнано неконституційними встановлені законодавчі обмеження на період карантину щодо суддівської винагороди. Тому, діючі судді мають отримувати суддівську винагороду у розмірі, передбаченому Законом України Про судоустрій і статус суддів України.

Водночас, пункт 4.3 вказаного рішення Конституційного Суду України містить у собі положення зобов`язального характеру щодо компенсації втрачених коштів, які судді не отримували як суддівську винагороду у термін дії її обмежень, тобто в період часу з 18 квітня по 28 серпня 2020 року. Зазначене положення рішення Конституційного Суду України носить зворотний характер і покликано забезпечити принцип справедливості у сфері забезпечення незалежності суддівського корпусу, а отже покращує становище суддів і підлягає виконанню.

Оскільки розмір отриманої суддівської винагороди за період з 01.04.2020 року по 30.06.2020 року не відповідає розміру установленому Законом України Про судоустрій і статус суддів відповідачем порушено її право на належне матеріальне забезпечення судді, а отже позивач повинна отримати компенсацію за неотриману заробітну плату.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що з аналізу норм права, що регулюють спірні відносини, способу захисту та предмету позову, випливає те, що заявлені в цьому позові вимоги не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а дії відповідача вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинними, на той час, законами України.

Позивач помилково звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заробітної плати, а не як передбачено діючим законодавством з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акта. Отже позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі відтворює зміст позову та зазначає, що саме відповідачем було отримано та використано кошти суддівської винагороди, які підлягають виплаті позивачу; судом було порушено принцип доступу до правосуддя, який не може бути обмежений рішенням Конституційного суду України; її позов не потрібно оцінювати як позов до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди заподіяною державою.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач просить у її задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що позов не містить вимоги про визнання дій протиправними, та його обґрунтовано необхідністю належного виконання рішення Конституційного суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що Указом Президента України від 6 червня 2002 року № 513/2002 ОСОБА_1 призначена строком на п`ять років на посаду судді Кіровського районного суду міста Кіровограда, Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 2008 року №260-VІ обрана на посаду судді зазначеного суду безстроково.

23.06.2020 року рішенням ВРП №1943/0/15-20 Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Кіровського районного суду міста Кіровограда у з в`язку з поданням заяви про відставку позивача звільнено з посади судді та 30.06.2020 року відраховано зі штату суду.

Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 р. №553-ІХ, чинним з 18.04.2020 р., Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 р. №294-1Х доповнено статтею 29, якою установлено обмеження щодо нарахуванні суддівської винагороди у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України та нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Відповідно до довідки від 21.09.2020 №312 виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, суддівська винагорода судді ОСОБА_1 , а саме обмеження суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 30.06.2020 (дату звільнення) склало 109516, 98 грн (а.с13).

Конституційний Суд України рішенням від 28.08.2020 р. №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року №94-ІХ зі змінами.

Наведені вище обставини сторони не заперечували та не оспорювали.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Частиною 1 ст.151 цього Закону визначено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

З урахуванням наведеного вбачається, що розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтями 28-32.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому, зміни щодо розміру винагороди судді передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальним законом який регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

Між тим, положення частини 1 та 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-р/2020 від 28.08.2020.

В рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України в котре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує те, що Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 208/1131/17 зазначив, що суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент їх прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Отже, наведене дає підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Суд враховує висновки вищезазначеного рішення та юридичні позиції Конституційного Суду України в контексті обставин справи

Водночас, Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України.

Такий підхід слід застосовувати до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. В таких ситуаціях відновлення права можливе з моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2019 року у справі № 814/1274/17 зазначив, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Між тим, як правильно встановив суд першої інстанції п. 4.3 Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не змінює законодавче регулювання правовідносин, що мали місце до дати ухвалення рішення.

Цей пункт містить посилання на необхідність компенсування, відповідними виплатами, застосованого обмеження, після закінчення терміну його дії, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Проте, позивач посилаючись в тексті позову як на підставу звернення до суду з позовом на необхідність виконання відповідачем п. 4.3 Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, в резолютивній частині позову не просить здійснити таке компенсування, а просить здійснити виплату невиплаченої заробітної плати.

Проте, позов з цими вимогами до суду було подано вже після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 №10-р/2020, а отже позивач має право саме на отримання відповідної компенсації внаслідок прийняття неконституційного правового акта, а не право на заробітну плату, оскільки, як зазначалось раніше за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував правову позицію викладену Верховним Судом в ухвалі від 20.02.2020 у справі №808/1628/18 (К/9901/29652/19) згідно з якою, якщо особи зазнали шкоди від дії закону, визнаного неконституційним, вони можуть вимагати її відшкодування, зокрема звернутися до суду з окремим позовом та дійшов правильного висновку проте, що нормами Конституцією України, як нормами прямої дії встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних неконституційними, шляхом відшкодування державою завданої матеріальної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що заявлені в цьому адміністративному позові вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, належним способом захисту порушеного права є звернення до суду з позовом про відшкодування державою завданої матеріальної шкоди внаслідок дії законодавчого акта, визнаного неконституційним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів позивача про те, що судом було порушено принцип доступу до правосуддя, який не може бути обмежений рішенням Конституційного суду України, слід зазначити, що після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 №10-р/2020 правовідносини які мали місці між позивачем та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, щодо виплати суддівської винагороди перестали бути спірними та перейшли у площину відшкодування державою матеріальної шкоди завданої внаслідок дії законодавчого акта, визнаного неконституційним. Отже право позивача на доступ до правосуддя не обмежується рішенням Конституційного суду України.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №340/3759/20 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко