Справа № 360/2775/20
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року справа №360/2775/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: не прибув

апелянт: не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Луганського апеляційного суду, Керівника апарату Луганського апеляційного суду на рішення Луганського окружного адміністративного суду (суддя - Тихонова І.В.) від 09 грудня 2020 року (повний текст складено 16 грудня 2020 року у м.Сєвєродонецьк) по справі №360/2775/20 за позовом ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Луганського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу Луганського апеляційного суду № 95-к/тр/а від 25.06.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи, та поновити на посаді; зобов`язання Луганський апеляційний суд після поновлення на посаді ОСОБА_1 оформити належним чином та спрямувати до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях усі необхідні матеріали, передбачені чинним законодавством, для оформлення допуску до державної таємниці ОСОБА_1 ; після отримання повідомлення з ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях про надання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці наказом голови Луганського апеляційного суду (або заступника, на якого покладені обов`язки забезпечення режиму секретності) надати доступ ОСОБА_1 до державної таємниці Луганського апеляційного суду та допустити до виконання своїх службових обов`язків; стягнення з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення з Луганського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 компенсацію на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням відповідача, у розмірі 100000 гривень.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Луганського апеляційного суду від 25 червня 2020 року №95-к/тр/а "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 26 червня 2020 року; стягнуто з Луганського апеляційного суду середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2020 року по 09 грудня 2020 року у загальному розмірі 101730,84 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів; стягнення з Луганського апеляційного суду моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В іншій частині у задоволенні позовних відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині задоволення моральної шкоди в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивачка вважає, що визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції не в повному обсязі врахував незворотність наслідків, які настали внаслідок протиправних та незаконних дій відповідача, а саме: характер та величезний обсяг її психологічних страждань та її родини внаслідок грубих, незаконних, тривалих та протиправних дій керівництва Луганського апеляційного суду, неодноразове приниження честі, гідності та ділової репутації внаслідок численних дисциплінарних проваджень та незаконного звільнення за статтею, а також повторне порушення нормальних життєвих зв`язків, прикладення неабияких зусиль для відновлення своїх життєвих та суспільних відносин, та виникнення тривалого психологічного напруження та душевних страждань у зв`язку з очікуванням визнання та скасування судом незаконного наказу про звільнення вдруге та доведення своєї правоти у суді.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що наказ було винесено керівником апарату Луганського апеляційного суду Савчуком О.І. (як керівником державної служби в суді) 25.06.2020 року за №95-к/тр/а, який є окремим, самостійним суб`єктом владних повноважень стосовно державних службовців в установі суду у відповідності до ст. 155 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.17 Закону України «Про Державну службу». За наслідками порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права було виключено та позбавлено права на участь в судовому процесі керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О.І., як посадової особи, суб"єкта владних повноважень, який видав спірний наказ. Також судом не було враховано те, що 25.06.2020 року позивачкою письмово повідомлено керівника апарату суду про те, що законних підстав для пропонування та переведення її на іншу посаду, як того вимагає п.87 Порядку №939, не існує, а тому від запропонованої пропозиції позивачка відмовилась, у зв`язку з чим вважає, що правомірно було прийнято спірний наказ про звільнення позивача з посади. Відповідач також зазначає, що позивачку призначено наказом т.в.о. керівника апарату Луганського апеляційного суду №2-ос/а від 09.01.2019 року на посаду начальника відділу режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду і у неї був допуск до державної таємниці, отриманий у встановленому законом порядку, а 01.06.2020 року наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О.І. №69-к/тр/а позивачку було поновлено на посаді. Пунктом 77 Порядку №939 передбачено, що у разі звільнення громадянина з роботи на підприємстві, в установі, організації, переведення на іншу роботу чи службу, не пов`язану з державною таємницією, доступ до секретної інформації припиняється згідно з наказом керівника підприємства, установи, організації. При цьому допуск до державної таємниці залишається чинним протягом шести місяців з дати припинення громадянину доступу до державної таємниці. Крім того, п.49 Порядку №939 передбачено, що необхідність роботи із секретною інформацією та форма допуску громадянина до державної таємниці визначається керівником підприємства, установи, організації за місцем роботи, служби чи навчання громадянина. Отже, жоден документ не зобов`язує керівника установи ініціювати перед органами СБУ подачу документів щодо відновлення, подовження допуску та доступу до державної таємниці саме після поновлення на посаді, а позивачем вимоги про передчасне скасування допуску, термін якого не сплив у зв`язку із зверненням до суду, не заявлялись. До повноважень керівника апарату не входить ініціювати питання щодо відновлення чи продовження допуску та доступу до державної таємниці працівників апарату. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач вважає, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням їй шкоди. Обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Керівником апарату Луганського апеляційного суду подана апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги відповідача. Крім того, зазначено, що на час звільнення 25.06.2020 року позивачка не мала допуску до державної таємниці (раніше ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях позивачці скасовано допуск до державної таємниці за формою 2) та від запропонованої іншої посади позивачка відмовилась. Також вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на акт перевірки Комісії Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях№78/3/26-8926дск від 14.09.2020 р. щодо перевірку наявності умов, необхідних для провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею в Луганському апеляційному суді, який на думку апелянта не має юридичної сили.

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзиви на апеляційні скарги в яких позивачка проти доводів апеляційних скарг заперечувала, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Відповідачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, відзив на скарги, дійшов висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивачка має статус учасника бойових дій, з 08.08.1998р. по 06.11.2015р. проходила службу в органах внутрішніх справ, з 05.11.2015р. по 07.04.2016р. в Національній поліції, з 08.04.2016р. позивачку призначено на посаду головного спеціаліста відділу діловодства та обліку звернень громадян Апеляційного суду Луганської області та прийнято присягу державного службовця, 24.10.2016р. переведена на посаду головного спеціаліста з режимно-секретної роботи, 02.10.2017р. - переведена на посаду начальника відділу з режимно-секретної роботи, 08.01.2019р. відповідно до статті 41 Закону України «Про державну службу» та пункту 5 статті 36 КЗпП України звільнена за власним бажанням із займаної посади за переведенням для подальшої роботи в Луганському апеляційному суді; 09.01.2019р. призначена на посаду начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду в порядку переведення з Апеляційного суду Луганської області; 04.09.2019р. - звільнена з займаної посади за перевищення службових повноважень відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» 01.06.2020р. поновлено позивача на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи з 04.09.2020р.; 25.06.2020р. - звільнена з займаної посади за п.2 ст. 40 КЗпП України зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, оскільки виконання покладених на неї обов`язків потребує доступу до державної таємниці, що підтверджується матеріалами особової справи державного службовця №77 (т.1 а.с.88-165).

Судом також встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29.05.2020р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ №96-ос/а від 04.09.2019р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено позивачку на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04 вересня 2019 року. В частині задоволення моральної шкоди відмовлено (т.1 а.с.13-23).

29.05.2020р. позивачка звернулась до Луганського апеляційного суду з заявою про поновлення на посаді та допущення до виконання своїх посадових обов`язків начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04.09.2019р. (т.1 а.с.24).

01.06.2020р. наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О. № 69-к/т позивачку поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04.09.2019 р. (т.1 а.с.25).

09.06.2020р. позивачка звернулась до голови Луганського апеляційного суду з заявою щодо вирішення питання оформлення та спрямування до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях матеріалів, необхідних для оформлення допуску до державної таємниці (т.1 а.с.28).

Листом голови Луганського апеляційного суду від 24.06.2020 р. № 5/1345/2020 надано повідомлення, у якому зазначено, що за результатами співбесіди, відповідно до Акту №1 від 24 червня 2020 року з метою попереднього з`ясування відсутності чи наявності у позивачки обставин, визначених п.1,3,5 ч.1 ст.23 Закону України «Про державну таємницю, а також у зв`язку з внесенням за заявами стосовно ОСОБА_1 Сєвєродонецьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області відомостями про кримінальні правопорушення за ч.1 ст.353, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та на підставі п.1 ч.1 ст.23 ЗУ «Про державну таємницю», в зв`язку із відсутністю у громадянина обґрунтованої необхідності в роботі із секретною інформацією стосовно позивача відсутні правові підстави для подальшого оформлення та направлення матеріалів до СБУ для розгляду питання про надання допуску до державної таємниці».

Також зазначено, що відповідно до пункту 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою КМУ від 18.12.2013р. № 939 (надалі - Порядок), громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи на іншу посаду неможливо, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено (т.1 а.с.29).

25.06.2020р. листом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О. №5/1345/2020, керуючись п.87 Порядку, позивачці було запропоновано іншу, ніж вона займала посаду, а саме: провідного спеціаліста відділу забезпечення діяльності судових палат з розгляду кримінальних та цивільних справ (т.1 а.с.30).

25.06.2020р. позивачка письмово повідомила керівника апарату Луганського апеляційного суду про те, що законних підстав щодо її переведення на іншу посаду, як того вимагає п.87 Порядку № 939, не існує, тому від запропонованої пропозиції відмовилась (т.1 а.с.31).

25.06.2020р. наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду № 95- к/тр/а позивачку звільнено з посади начальника відділу з режимно-секретної роботи 25 червня 2020 року за п.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, оскільки виконання покладених на неї обов`язків потребує доступу до державної таємниці. Вирішено питання щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (т.1 а.с.160).

З наказом про звільнення позивачка ознайомлена 25.06.2020р., про що свідчить її підпис (т.1 а.с.159).

Приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач виходив з того, що за результатами співбесіди з начальником відділу з режимно-секретної роботи ОСОБА_1, відповідно до Акту №1 від 24 червня 2020 року з метою попереднього з`ясування відсутності чи наявності у позивача обставин, визначених п.1,3,5 ч.1 ст.23 Закону України «Про державну таємницю», із позивачкою 23 червня 2020 року було проведено співбесіду.

За результатами проведеної співбесіди та з`ясування всіх обставин, було рекомендовано: «у зв`язку із невиконанням обов`язків ОСОБА_1 , як начальником відділу, щодо забезпечення безперебійної роботи відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, порушенням строків підготовки матеріалів до розгляду клопотань про зняття грифу секретності з ухвал слідчих суддів, незабезпеченням переоформлення спеціального дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, невиконанням обов`язків щодо забезпечення охорони та збереження державної таємниці, яка довірялася їй раніше, а також у зв`язку з внесенням за заявами стосовно ОСОБА_1 Сєвєродонецьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області відомостями про кримінальні правопорушення за ч.1 ст.353, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та на підставі п.1 ч.1 ст.23 ЗУ «Про державну таємницю», в зв`язку із відсутністю у громадянина обґрунтованої необхідності в роботі із секретною інформацією стосовно ОСОБА_1 відсутні правові підстави для подальшого оформлення та направлення матеріалів до СБУ для розгляду питання про надання допуску до державної таємниці» (т.1 а.с.82-88).

Видаючи наказ від 25.06.2020р. №95-к/тр/а «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідач керувався ст.26 Закону України «Про державну таємницю», п. 87 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених постановою КМУ від 18.12.2013р. № 939 та п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 26 Закону України «Про державну таємницю» №3855 (далі Закон №3855) визначено, що громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.

У відповідності до вимог частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина 1 статті 21 Закону №3855 передбачає, що в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, що провадять діяльність, пов`язану з державною таємницею, з метою розроблення та здійснення заходів щодо забезпечення режиму секретності, постійного контролю за їх додержанням створюються на правах окремих структурних підрозділів режимно-секретні органи (далі - РСО), які підпорядковуються безпосередньо керівнику державного органу, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 22 Закону №3855 допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Для розгляду питання про надання громадянам допуску до державної таємниці державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, де працюють, проходять службу або навчаються громадяни, оформляються документи, які надсилаються до органів Служби безпеки України. Перелік та форми таких документів, а також порядок їх надання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог частин 1 та 5 статті 37 Закону №3855 керівники державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій зобов`язані здійснювати постійний контроль за забезпеченням охорони державної таємниці. Служба безпеки України має право контролювати стан охорони державної таємниці в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, а також у зв`язку з виконанням цих повноважень одержувати безоплатно від них інформацію з питань забезпечення охорони державної таємниці. Висновки Служби безпеки України, викладені в актах офіційних перевірок за результатами контролю стану охорони державної таємниці, є обов`язковими для виконання посадовими особами підприємств, установ та організацій незалежно від їх форм власності.

Порядок організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013р. №939 дск (далі Порядок №939), згідно пункту 49 якого громадянин, якого призначено на посаду, включену до зазначеної номенклатури, у місячний строк з дня видання наказу про його призначення подає РСО підприємства, установи, організації документи, передбачені п.54 цього порядку.

РСО підприємства, установи, організації протягом 40 днів з дня призначення громадянина на посаду, яку включено до номенклатури посад подає до органу СБУ документи, передбачені п.56 цього Порядку, для розгляду питання про надання громадянинові допуску до державної таємниці та проведення його перевірки у зв`язку з таким допуском.

У відповідності до вимог пункту п.55 Порядку № 939 з громадянином, якому необхідно оформити допуск до державної таємниці проводиться співбесіда з метою попереднього з`ясування відсутності чи наявності обставин, передбачених ст.23 Закону України «Про державну таємницю».

Згідно пункту 56 Порядку № 939 для розгляду питання про надання громадянину допуску до державної таємниці та проведення його перевірки у зв`язку з таким допуском РСО підприємства, установи, організації подає до органу СБУ підписаний керівником підприємства, установи, організації вмотивований запит, в якому зазначається необхідність надання громадянину допуску до державної таємниці та викладається інформація, отримана під час співбесіди з громадянином, що може мати значення для прийняття рішення про надання йому допуску до державної таємниці.

За результатами перевірки орган СБУ, який проводив перевірку, приймає рішення щодо надання чи відмови у наданні громадянину допуску до державної таємниці ( п. 58 Порядку № 939 ).

У пунктах 60,61 Порядку № 939 визначено, що якщо за результатами перевірки органом СБУ прийнято рішення щодо відмови в наданні громадянину допуску до державної таємниці, до підприємства, установи, організації, що звернулися з приводу надання громадянину допуску до державної таємниці, надсилається письмове повідомлення із зазначенням причин і підстав для відмови в наданні такого допуску та посиланням на відповідні положення ст.23 Закону України « Про державну таємницю». Після отримання письмового повідомлення органу СБУ про відмову в наданні громадянину допуску до державної таємниці керівник підприємства, установи, організації відмовляє такому громадину у доступі до секретної інформації.

За приписами пункту 63 Порядку № 939 право надання керівником підприємства, установи, організації доступу громадянину до державної таємниці настає з моменту отримання таким підприємством, установою, організацією від органу СБУ повідомлення про надання допуску до державної таємниці та облікової картки.

У відповідності до вимог пункт 87 Порядку № 939 громадянина, якому відмовлено у наданні допуску до державної таємниці або скасовано такий допуск, якщо виконання ним трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29.05.2020р. наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду Савчука О. від 01.06.2020р. № 69-к/т позивачку поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04.09.2019р..

Позивачка, керуючись ст.ст. 21, 22 Закону України «Про державну таємницю», 09.06.2020р. звернулась до голови Луганського апеляційного суду з заявою щодо вирішення питання оформлення та спрямування до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях матеріалів, необхідних для оформлення допуску до державної таємниці.

У повідомленні голови Луганського апеляційного суду № 5/1342/2020 від 24.06.2020р. зазначено, що розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях від 10.03.2020р. позивачці, як начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, скасовано допуск до державної таємниці у зв`язку з припиненням громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому надано допуск до державної таємниці (т.1 а.с.29).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що позивачка відповідно до вимог пункту 49 Порядку № 939 письмово звернулась у місячний строк з дня видання наказу про її поновлення на посаді до голови Луганського апеляційного суду. Однак, відповідач не здійснив жодних дій щодо подання до органу СБУ документів, передбачених п.56 цього Порядку, для розгляду питання про надання позивачці допуску до державної таємниці.

Суд апеляційної інстанції також наголошує, що розпорядженням ГУ СБУ в Донецькій і Луганській областях від 10.03.2020р. позивачці, як начальнику відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду, скасовано допуск до державної таємниці саме у зв`язку з припиненням діяльності, у зв`язку з якою йому надано допуск до державної таємниці.

Проте, наказом керівника апарату Луганського апеляційного суду від 01.06.2020р. № 69-к/т позивачку поновлено на посаді начальника відділу з режимно-секретної роботи Луганського апеляційного суду з 04.09.2019р..

Частиною 1 статті 23 Закону №3855 встановлено, що допуск до державної таємниці не надається у разі:

1) відсутності у громадянина обґрунтованої необхідності в роботі із секретною інформацією;

2) сприяння громадянином діяльності іноземної держави, іноземної організації чи їх представників, а також окремих іноземців чи осіб без громадянства, що завдає шкоди інтересам національної безпеки України, або участі громадянина в діяльності політичних партій та громадських організацій, діяльність яких заборонена у порядку, встановленому законом;

3) відмови громадянина взяти на себе письмове зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена, а також за відсутності його письмової згоди на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з допуском до державної таємниці;

4) наявності у громадянина судимості за тяжкі або особливо тяжкі злочини, не погашеної чи не знятої в установленому порядку;

5) наявності у громадянина психічних розладів, які можуть завдати шкоди охороні державної таємниці, відповідно до переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров`я України і Службою безпеки України.

У відповідності до вимог ст. 24 Закону №3855 перевірка громадян у зв`язку з їх допуском до державної таємниці здійснюється виключно органами Служби безпеки України у строк до одного місяця у порядку, встановленому цим Законом і Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність".

У ході перевірки органами Служби безпеки України з`ясовуються наявність чи відсутність обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону. За результатами перевірки органи Служби безпеки України надсилають протягом п`яти робочих днів з дня її закінчення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, що звернулися з приводу надання громадянам допуску до державної таємниці, повідомлення про надання або відмову в наданні такого допуску.

Наявність чи відсутність обставин, передбачених пунктами 1, 3 і 5 частини першої статті 23 цього Закону, з`ясовується державним органом, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією, що оформляє документи на допуск.

Повідомлення органів Служби безпеки України про відмову в наданні громадянам допуску до державної таємниці мають містити посилання на відповідні положення статті 23 цього Закону. Відмова не виключає повторного звернення державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з цього приводу в разі зміни обставин, за яких у наданні допуску до державної таємниці було відмовлено.

Отже, виходячи з приписів наведеної норми, державним органом, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією, що оформляє документи на допуск, з`ясовується лише наявність чи відсутність обставин, передбачених пунктами 1, 3 і 5 частини першої статті 23 Закону№3855.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано та не наведено будь-яких доказів, які б підтверджували наявність чи відсутність у позивачки обставин, передбачених пунктами 1, 3 і 5 частини першої статті 23 Закону№3855.

Окрім того, у відповідності до вимог статті 24 Закону№3855 рішення про відмову в наданні громадянам допуску до державної таємниці приймають органи Служби безпеки України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідачем в порушення вимог Закону№3855 та Порядку № 939 не були вчинені дії щодо оформлення та направлення матеріалів до Служби безпеки України про надання позивачці допуску до державної таємниці.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ керівника апарату Луганського апеляційного суду від 25.06.2020р. № 95- к/тр/а є безпідставним і таким, що прямо суперечить зазначеним вище вимогам Закону України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року № 3855-XІI, Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013р. № 939 дск, а тому правомірно його скасовано та поновлено позивача на посаді з 26.06.2020р. з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до вимог частин першої та другої статті 235 КЗпП України.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції правомірно керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідачем стягнута на користь позивачки сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2020 року по 09 грудня 2020 року в розмірі 101730,84 грн. не оспорюється.

Доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції не було враховано, що спірний наказ було винесено керівником апарату Луганського апеляційного суду Савчуком О.І., який є окремим, самостійним суб`єктом владних повноважень стосовно державних службовців в установі суду, колегією суддів не прийнято до уваги з огляду на наступне.

Законом України «Про державну службу» визначено поняття державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретарфаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Суд апеляційної інстанції вважає, що у справах про поновлення на посаді державних службовців належним відповідачем є саме державний орган, який зареєстрований у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, тобто та установа, з якої державного службовця було звільнено, а не посадова особа яка прийняла наказ про звільнення.

Отже, судом першої інстанції правомірно було визначено в якості відповідача по справі саме Луганській апеляційної суд.

Як вбачається з матеріалів справи, Акт перевірки стану охорони державної таємниці ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях №78/3-26-982/дек від 14.09.2020 року судом першої інстанції не був врахований в якості доказу на підтвердження незаконності звільнення позивачки, а тому доводи апеляційної скарги з посиланням на ті обставини, що цей акт не має юридичної сили, колегією суддів не прийнято до уваги.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що виходячи із вимог розумності, справедливості і достатності та враховуючи психоемоційний стан позивача, їх характер та зусилля позивача на відновлення свого порушеного права, наявні підстави для стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 10 000 грн..

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційних скарг колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Луганського апеляційного суду, Керівника апарату Луганського апеляційного суду на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року по справі №360/2775/20 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року по справі №360/2775/20 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 30 березня 2021 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 01 квітня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з 25 березня 2021 року та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Т.Г. Гаврищук

А.А. Блохін

І.В. Сіваченко