Справа № 826/808/17
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/808/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Несін К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Київської міської ради на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року, суддя Огурцов О.П., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради № 997/997 від 28.07.2016 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 у Солом`янському районі м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд";

- стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 5120,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, як учасник бойових дій та громадянин України звернувся до відповідача з клопотанням від 12.01.2016 № 12, зареєстрованим за вх. № 08/М-235 від 13.01.2016, щодо надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою з метою відведення безоплатно у власність земельної ділянки з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" не більше 0,10 га в порядку статей 118, 121 Земельного кодексу України у задоволенні якого відповідачем було відмовлено рішенням від 28.07.2016 № 997/997 за відсутності на те правових підстав. Також позивач зазначив про те, що відповідачем у оскаржувану рішення в порушення вимог частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України не вказано вичерпних підстав, передбачених законом, для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради (Код ) № 997/997 від 28.07.2016 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 у Солом`янському районі м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5120,00 грн та стягнути на користь позивача витрати, пов`язані з розглядом справи (професійна правнича допомога) за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради.

Окрім того, відповідач, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Київської міської ради з клопотанням № 10 в порядку ст. 118 Земельного кодексу України від 12.01.2016 в якому просив надати згоду на розробку проекту землевідводу земельної ділянки № НОМЕР_1 відповідно до графічного матеріалу (кадастрового кварталу 72:545 згідно містобудівного кадастру орієнтовним розміром до 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розглянути відповідне питання на сесії ради у встановлений законодавством місячний термін з прийняттям об`єктивного і обґрунтованого рішення.

До зазначеного клопотання було додано графічні матеріали на звороті клопотання та копії паспорту та ідентифікаційного номера, довідки учасника бойових.

Київською міською радою прийнято рішення від 28.07.2016 № 997/997 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 у Солом`янському районі м. Києва для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", яким за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 у Солом`янському районі м. Києва та доданих документів, враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України відсутня згода землекористувача (архівна довідка Києво- Святошинської районної державної адміністрації від 22.04.2003 № 267) та категоричну вимогу органу самоорганізації населення "Комітету мікрорайону "Жуляни" м. Києва від 04.01.2016 № 1/1 щодо недопущення відведення земельних ділянок, якими вони користуються іншим громадянам, керуючись статтями 9, 118 Земельного кодексу України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішено відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 у Солом`янському районі м. Києва орієнтовною площею 0,08 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (К-26112).

Також відповідачем зазначено про те, що земельною ділянкою на яку претендує позивач користується гр. ОСОБА_3 , частина земельної ділянки знаходиться у власності, а на іншу частину земельної ділянки, площа якої складає понад 0,10 га безоплатної приватизації (надлишки) оформлюється право власності.

Позивач не погоджуючись з рішенням відповідача від 28.07.2016 №997/997, вважаючи його протиправним та таким, що не відповідадає нормам чинного законодавства звернувся з відповідним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактичною обставиною відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою є перебування такої земельної ділянки у користування третьої особи. Проте, оскільки , чинним законодавством не передбачено право міської ради відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України, в тому числі не передбачено й прийняття рішення про відмову у задоволенні вимоги, порушеної в заяві про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку з наміром відведення цієї земельної ділянки іншій особі, а також враховуючи, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які належним чином підтверджують факт виникнення у ОСОБА_4 , ОСОБА_2 чи іншої особи права користування земельною ділянкою про яку йдеться мова у клопотанні позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що визначена відповідачем підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України. Таким чином, суд встановив, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявність фактичних та юридичних підстав для прийняття оскаржуваного рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Конституцією гарантується право власності на землю. У статті 14 Основного закону передбачено, що це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згіднго з вимогами статті 40 ЗК України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Приписами статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, зокрема, за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Разом з цим, відповідно до частини 5 вказаної норми земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 Земельного кодексу України.

Приписами частини 6, 7 вказаної норми встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, будівництва та обслуговування жилого будинку, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Як убачається із матеріалів справи, оскаржуваного рішення Київської міської ради від 28.07.2016 № 997/997 мотивоване тим, що у доданих до клопотання документах відсутня згода землекористувача (архівна довідка Києво- Святошинської районної державної адміністрації від 22.04.2003 № 267).

Орім того, приймаючи рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідачем було також враховано категоричну вимогу органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Жуляни" м. Києва від 04.01.2016 № 1/1 щодо недопущення відведення земельних ділянок, якими користуються мешканці мікрорайону "Жуляни", іншим громадянам.

У відповідності до листа Органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Жуляни" м. Києва № l/1 від 04.01.2016 земельну ділянку на яку претендує позивач використовують інші особи та мають намір узаконити своє право відповідно до норм Зeмельного кодексу України. Крім того, жителі мікрорайону просили вжити заходів щодо недопущення незаконного захвату земельних ділянок мікрорайону "Жуляни".

Таким чином, фактичною обставиною відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою є перебування такої земельної ділянки у користуванні третьої особи.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, чинним законодавством не передбачено право міської ради відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України, та право вимагати надання разом з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою погодження землекористувача у неї виникає лише виключно у випадку вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.

Разом з тим, третьою особою надано до суду першої інстанції копії наступних документів:

- рішення виконавчого комітету Києво - Святошинської районної ради депутатів трудящих від 16.07.1971 "Про видачу свідоцтва на забудову індивідуальної садиби гр. ОСОБА_5 , що проживає в селі Жуляни" відповідно до якого вирішено затвердити рішення виконкому Жулянської с/Ради депутатів трудящих від 30.06.1971 та видати гр. ОСОБА_5 свідоцтво на забудову індивідуальної садиби;

- рішення виконавчого комітету Жилянської сільської ради народних депутатів Києво - Святошинського району Київської області від 14.09.1988 № 85/45 "Про прийняття індивідуального домоволодіння АДРЕСА_1 в експлуатацію та затвердження акту державної прийомки будинку його в експлуатацію", яким вирішено затвердити акт державної прийомки будинку в експлуатацію по по АДРЕСА_1 загальною площею - 105, 3 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м. за гром. ОСОБА_4 та Київському бюро технічної інвентаризації признати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та видати свідоцтво на право власності на жилий будинок;

- архівної довідки Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 22.04.2003 № 267 відповідно до якої по документах архівного фонду "Жулянська сільська рада" у господарських книгах за 1986-1989 роки є особовий рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_4 проживаючого по АДРЕСА_1 . У графі "Будівлі" значиться житловий будинок - 1970 року, забудова. У графі "Всього землі" - зазначено - 0,09 га.;

- свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2007 відповідно до якого ОСОБА_2 є спадкоємицею 1/2 частик майна ОСОБА_4 , що складається з складається з житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_3 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міськдержадміністрації 03.12.2003 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 25.11.2003 № 2031 -С/ЖБ, зареєстрованого в КМБТІ 22.12.2003 за №43885;

- довідки Головного управління ДФС у м. Києві від 31.01.2018 № 334212/26-15-13-05-19 "Про надання інформації щодо сплати за землю з фізичних осіб", якою підтверджено сплату третьою собою плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 га за 2012 - 2017 роки;

- довідки органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Жуляни" від 18.03.2016 № 20/3-62 відповідно до якої земельна ділянка по АДРЕСА_1 з 1971 по 2003 рік була в користуванні ОСОБА_4 (помер) на даний час земельною ділянкою 0,1636 га користується дочка ОСОБА_2 , яка мешкає в АДРЕСА_3 та користується нею по теперішній час.

Проте, колегія суддів зазначає, що вказані документи не містять даних, які б достовірно підтверджували б факт виникнення у ОСОБА_4 , ОСОБА_2 чи іншої особи права користування земельною ділянкою про яку йдеться мова у клопотанні позивача.

Отже, фактичною обставиною відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою є перебування такої земельної ділянки у користуванні третьої особи.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що погодження землекористувача надається до клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою лише виключно у випадку у вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.

Разом з цим, документів, що достовірно підтверджують право користування іншими особами земельною ділянкою про яку йдеться мова у клопотанні позивача ані відповідачем, ані вказаною третьою особою суду не надано.

При цьому, відповідно до наявної у справі відповіді Архівного сектору Києва-Святошинської РДА Київської області № 01-28/14 від 09.08.2017 на депутатське звернення підтвердити факт видачі, зокрема, архівної довідки 22.04.2003 № 267 архівний сектор не має можливості у зв`язку із закінченням строків зберігання документів з їх виконання.

Таким чином, з наведеного вбачається, що підстави для відмови позивачу у наданні згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ґрунтуються виключено на припущеннях суб`єкта владних повноважень про те, що земельна ділянка на яку претендує позивач перебуває у користуванні іншої особи.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем, у порушення вимог чинного законодавства, не надавалось до клопотання погодження землекористувача, а також те, що спірна земельна ділянка знаходиться у користуванні третьої особи колегією суддів не приймаються судом до уваги, оскільки відповідних доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем не надавано.

Водночас, колегія суддів зазначає, що вимогами Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні відповідного дозволу, який не містить такої підстави для відмови у наданні дозволу як відсутність у поданих документах згоди землекористувача.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованом висновок суду першої інстанції, що що визначена відповідачем підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України.

Орім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень законодавства у сфері земельних відносин отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування особі, яка звернулась із відповідним клопотанням. Суд зазначає, що проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правоустановлюючим документом, а тому не може порушити права третіх осіб на користування цією земельною ділянкою (у разі її перебування у користуванні цих третіх осіб).

Аналогічної правової позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду про що викладено у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 361/2562/16-а, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 підлягає врахуванню судами попередніх інстанцій при прийнятті рішень.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення Київської міської ради № 997/997 від 28 липня 2016 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача та правомірності висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 120,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідності до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладено договір про надання правової допомоги № _23/12-1_ від 23.12.2016 з ОСОБА_6 та сплачено за вказаним договором суму у розмірі 5120,00 грн, що підтверджується квитанцією від 23.12.2016 № TS212677 на суму 5120,00 грн. Тобто сторони узгодили сталу суму витрат на правничу допомогу, що підтверджується вищезазначеним договором та не потребує додаткового доказування які послуги були надані позивачу та їх вартість за кожну послугу окремо.

На замовлення позивача (яке є додатком до вказаного договору) представником позивача було надано відповідні послуги правової допомоги (що становлять предмет договору про надання правової допомоги №23/12-2 від 23.12.2016), що підтверджується підписаним сторонами Актом виконаних робіт від 28 грудня 2016 року.

Колегія суддів вважає співрозмірними заявлені до стягнення позивачем витрати із складністю справи та обсягом наданих послуг.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

В матеріалах справи наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №6075 від 26.04.2018 року представника позивача ОСОБА_6 .

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що станом на час укладенння договору діяли норми статті 90 КАС, якими було передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя зазначеної статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Таким чином, станом на час звернення до суду із даним адміністративним позовом та під час розгляду справи у суді першої інстанції представляти інтереси позивача мав право фахівець в галузі права, який надав правову допомогу за договором та відповідно позивач мав право на відшкодщування витрат, пов`язані з оплатою допомоги такого фахівця.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 5120,00 грн.

У відповідності до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині, зазначивши, що витрати на правову допомогу на к користь позивача підлягають стягненню саме за рахунок бюджетних асигнувань, як це прямо передбачено в нормі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення пунктом третім наступного змісту:

«Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП; НОМЕР_4 ) витрати на правову допомогу у розмірі 5120 грн (п`ять тисяч сто двадцять гривень нуль копійок)».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 30 березня 2021 року.