Справа № 520/11613/2020
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 р. Справа № 520/11613/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020, (головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В.) по справі № 520/11613/2020

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід

про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід №307 від 20.10.2019 та №19 від 18.01.2020;

- визнати неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування ОСОБА_2 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті йому грошового забезпечення за період з 13.10.2019 по 30.10.2019, з 18.01.2020 по 30.01.2020 та премії за січень 2020 року;

- визнати неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування ОСОБА_2 , яка полягає у невиплаті нарахованого грошового забезпечення за січень 2020 року за період з 01 по 17 січня 2020 року у сумі 4495,0грн. та з 30 по 31 січня 2020 року у сумі 522,95грн.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань провести перерахунок та виплатити йому грошове забезпечення за період з 13.10.2019 по 30.10.2019, з 18.01.2020 по 30.01.2020 та премію за січень 2020 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування ОСОБА_2 виплатити йому за рахунок бюджетних асигнувань нараховане грошове забезпечення за січень 2020 року за період з 01 по 17 січня 2020 року у сумі 4495,00 грн. та з 30 по 31 січня 2020 року у сумі 522,95грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід на його користь за рахунок бюджетних асигнувань моральну шкоду у розмірі 100000,00грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність оскаржуваних наказів відповідача та не відповідність наданих медичних довідок про тимчасову непрацездатність. Взагалі не надав оцінки позовним вимогам виплати грошового забезпечення та премії за січень 2020 , а також моральній шкоді.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частково задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач з 29.08.2019 по 25.02.2020 проходив військової служби у Збройних Силах України в військовій частині НОМЕР_1 на посадах осіб сержантського складу відповідно до контракту про проходження громадянами України від 08.11.2018 (а.с. 10, 11).

Позивач, після перебування у відпустках, в період з 13.10.2019 по 30.10.2019 та з 18.01.2020 по 30.01.2020 до військової частини не з`явився, самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим був виключений з грошового та котлового забезпечення на підставі наказів командира в/ч НОМЕР_1 №307 від 20.10.2019 та № 19 від 18.01.2020. (а.с.64,65)

За фактом неповернення позивача з відпустки наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.10.2019 №1576 призначено службове розслідування . (а.с. 70).

За результатами якого, 28.10.2019 командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №1626, в якому зазначено, що 14.10.2019 під час перевірки особового складу о 08:00 на території тилового командного пункту тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 у м. Костянтинівка Донецької області було встановлено відсутність молодшого сержанта ОСОБА_1 головного сержанта-командира відділення інженерної розвідки взводу інженерної розвідки інженерно-технічної групи інженерного забезпечення який не повернувся з відпустки 13.10.2019. У відпустці знаходився з 27.09.2019 по 13.10.2019. Відпустку мав відбувати за місцем проживання у м. Харкові. На телефонні дзвінки військовослужбовець відповідає, неповернення аргументує своїм захворюванням, але ніяких підтверджуючих документів не надав, до військового шпиталю не звертався. Знаходився за адресою проживання: АДРЕСА_1 , про що викладено в рапорті командира інженерно-технічної роти капітана ОСОБА_3 та засвідчено у письмових поясненнях старшого інженерно-технічної роти старшого солдата ОСОБА_4 та розвідника-сапера старшого солдата ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог наказу МОУ від 29.11.2019 №604 Про затвердження Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військової адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх обліку Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, командиром групи інженерного забезпечення капітаном ОСОБА_6 було подано довідку-доповідь №2/7766 від 14.10.2019 за фактом самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_1 . Таким чином 14.10.2019 військовослужбовець військової служби за контрактом молодший сержант ОСОБА_1 , головний сержант-командир відділення інженерної розвідки взводу інженерної розвідки інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення самовільно залишив розташування підрозділу групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 у м. Костянтинівка Донецької області.

Розслідуванням встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 відсутній протягом 10 діб.

Згідно висновку, викладеному у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 28.10.2019 №1626, своїми діями головний сержант-командир відділення інженерної розвідки взводу інженерної розвідки інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення молодший сержант ОСОБА_1 порушив вимоги ст.1, ч.5 ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.9, ч.ч.1, 3 ст.11, ст.16, ст.49 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (а.с. 71-74).

Копії матеріалів службового розслідування стосовно молодшого сержанта ОСОБА_1 направлено до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону для прийняття правового рішення за даним випадком.(а.с.70-73)

У зв`язку з поверненням ОСОБА_1 після самовільного залишення частини наказом командира військової частини НОМЕР_1 №318 від 31.10.2019 позивача зараховано на грошове та котлове забезпечення (а.с. 65).

У період з 11.11.2019 по 17.12.2019 позивачу надана основна щорічна відпустка, що підтверджується відпускним квитком №3883 від 11.11.2019 (а.с. 26).

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого №10670 з 16.12.2019 по 27.12.2019 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону. Після проходження стаціонарного лікування ОСОБА_1 потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів (а.с. 27, 28).

З 13.01.2020 по 28.01.2020 позивач перебував на амбулаторному лікуванні в КП "Мська поліклініка № 19" Харківської міської ради , що вбачається з копії довідки №2 від 28.01.2020 (а.с. 29).

В місце розташування військової частини НОМЕР_1 позивач прибув 29 січня 2020 року.

За фактом несвоєчасного повернення ОСОБА_1 з відпустки проведено службове розслідування, за результатами якого позивача було визнано таким, що самовільно залишив військову частину.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 19 від 18.01.2020 позивача виключено з котлового та грошового забезпечення у зв`язку з невиходом на службу без поважних причин (а.с. 67).

У зв`язку з поверненням до частини після самовільного залишення частини наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 36 від 01.02.2020 позивача зараховано на котлове та грошове забезпечення (а.с. 66).

В період з 13.10.2019 по 30.10.2019 та з 18.01.2020 по 30.01.2020 грошове забезпечення та премія за січень 2020 позивачу не виплачувалася.

Не погодившись із наказами командира військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командуванні Схід №307 від 20.10.2019 та №19 від 18.01.2020, а також вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача щодо не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення, не виплати премії, а також не виплати нарахованого грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи в задоволенні позрвних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у період з 13.10.2019 по 30.10.2019, з 18.01.2020 по 30.01.2020 був відсутній на військовій службі без поважних причин, не повідомив причин відсутності своєму керівництву, доказів поважності відсутності на службі не надав, чим порушив військову дисципліну, а отже накази командира військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід №307 від 20.10.2019 та №19 від 18.01.2020 є правомірними. Судом не встановлено порушення відповідачем вимог законодавства при здійсненні грошового забезпечення позивача за період 13.10.2019 по 30.10.2019, з 18.01.2020 по 30.01.2020.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні засади проходження військової служби в Україні визначає Закон України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим законом України від 24.03.1999 №551-XIV "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" (далі - Дисциплінарний статут).

Згідно ст. 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України унормовано Указом Президента України від 10.12.2008р. " Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" (далі Положення)

Відповідно до п.189 Положення після прибуття до місця проведення відпустки військовослужбовці зобов`язані стати на облік, а в разі вибуття - знятися з обліку в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України.

Відповідно до п. 191 Положення відпустку може бути продовжено в разі затримки на шляху до місця проведення відпустки або неможливості виїзду з місця проведення відпустки внаслідок непередбачених перешкод у сполученні або через хворобу військовослужбовця, який прямує у відпустку або повертається з неї, на підставі документів, засвідчених посадовими особами, зазначеними в абзаці другому пункту 147 цього Положення, - на фактичний строк затримки, що підтверджується відповідними документами.

Право продовження військовослужбовцю відпустки належить начальнику органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військовому комісару за місцем проведення відпустки. Про строки і причини затримки начальник органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військовий комісар негайно повідомляє командира (начальника) військової частини, з якої прибув військовослужбовець, і робить відповідну позначку у відпускному квитку.

На військовослужбовців Збройних Сил України поширюється законодавством України в галузці охорони здоров`я. Водночас останні мають обов`язки щодо реалізації громадянських прав, які визначені законом України " Про військовий обов`язок та військову службу" та Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач з 30.09.2019 по 10.10.2019 та з 11.11.2019 по 17.12.2019 перебував у відпустці по місцю своєї реєстрації, проте на службі в період з 13.10.2019 по 30.10.2019 та з 18.01.2020 по 30.01.2020 не з`явився.

Факт відсутності позивача на службі підтверджено висновком службового розслідування та визнається позивачем.

Згідно ст. 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Згідно ст. 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до розділу 1 ч. 15 Порядку «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженої Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Отже, відповідач правомірно призупинив виплату котлового та грошового забезпечення, оскільки діючим законодавством передбачено зупинення виплати грошового забезпечення незалежно від причин залишення військові частини або місця служби.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірну бездіяльність відповідача щодо не виплати йому грошового забезпечення за період з 13.10.2019 по 30.10.2019, 18.01.2020 по 30.01.2020, та з 01 по 17 січня 2020 у сумі 4 495 грн. , з 30 по 31 січня 2020 у сумі 522,95 грн. та премії за січень 2020.

Відповідно до ст. 257 Статуту №548-XIV, висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині.

Статтею 260 Статуту передбачено, що на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі та атестат на продовольство, за необхідності - довідку про травму і медичну характеристику, а у разі вибуття на лікування за межі гарнізону, крім того, атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Згідно ст. 261 Статуту, про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того,- у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

Положенням статті 363 Статуту №548-XIV встановлено, що внутрішня служба у військовій частині та її підрозділах під час перебування на полігоні (в таборі) організовується згідно з вимогами частини 2, а також цього розділу Статуту.

Командир військової частини, встановлюючи розпорядок дня, порядок звільнення рядового і сержантського складу та інші правила внутрішнього порядку, повинен враховувати завдання підрозділів щодо підвищення польової виучки, особливості їх розташування, а також загальні правила, встановлені на полігоні (в таборі) старшим командиром (начальником).

Отже, з наведеного слідує, що військовослужбовець, який наказом командира звільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою, може проходити лікування на квартирах (удома).

Проте наявності висновку лікаря військової частини про направлення позивача на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини, черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини матеріали справи не містять.

Згідно пукнту 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян № 455 від 13.11.2001 (далі - Інструкція №455) тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Пунктом 2.19 Інструкції №455 визначено, що особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Згідно вимог Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 532/274/136-ос/1406/, листок непрацездатності (далі - ЛН) - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. Лицьовий бік бланка ЛН заповнюється лікуючим лікарем або молодшим медичним працівником з медичною освітою.

Зворотний бік бланка ЛН заповнюється за місцем роботи застрахованої особи.

Записи в ЛН здійснюються розбірливим почерком, без помарок, синім, фіолетовим або чорним чорнилом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що надані позивачем довідки №2 та № 23, надані медичними закладами на підтвердження непрацездатності, не відповідають вимогам 2. 19 Інструкції № 455: не містять часу звернення за допомогою, не відповідають вимогам, встановленим для листків непрацездатності, а отже не є документами на підставі яких проводиться оплата непрацездатності.

Також, як вбачається з матеріалів справи, та визнається сторонами по справі, грошове забезпечення позивачу за період з 01 по 17 січня 2020 та з 30 по 31 січня 2020 в розмірі 4 495,0 грн. та 522,95 грн. нараховано, що підтверджується листом відповідача, направленим на адресу позивачу від 02.03.2020.

Разом з тим доказів виплати зазначених сум позивачу судом не встановлено, матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір суд першої інстанції не надав оцінки вказаним доводам позивача, неповно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власного рішення, під час розгляду справи не довів належними та допустимими доказами правомірність своєї бездіяльності.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду судового рішення.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що позов в частині визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати нарахованих сум та зобов`язання відповідача виплатити грошове забезпечення за вказаний період, а саме з з 01 по 17 січня 2020 у сумі 4 495 грн. та з 30 по 31 січня 2020 у сумі 522,95 грн. підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав про нарахування та виплати премії за січень 2020, колегія суддів зазначає, що матеріли справи не містять наказу про преміювання ОСОБА_1 в січні 2020, а отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено факту спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання позивачам фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо), а тому ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови визнанні протиправної бездіяльності відовідача щодо невиплати нарахованого грошового забезпечення та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід виплатити ОСОБА_1 нараховане грошове забезпечення за січень 2020 року за період з 01 по 17 січня 2020 року у сумі 4495,00 грн. та з 30 по 31 січня 2020 року у сумі 522,95грн. із прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 по справі № 520/11613/2020 - скасувати в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань нараховане грошове забезпечення за січень 2020 року за період з 01 по 17 січня 2020 року у сумі 4495,00 грн. та з 30 по 31 січня 2020 року у сумі 522,95грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованого грошового забезпечення за січень 2020 року за період з 01 по 17 січня 2020 року у сумі 4 495,0грн. та з 30 по 31 січня 2020 року у сумі 522,95грн.;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 53-ї Окремої механізованої бригади Оперативного командування Схід виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань нараховане грошове забезпечення за січень 2020 року за період з 01 по 17 січня 2020 року у сумі 4 495,00 грн. (чотири тисячі чотириста дев`яносто п`ять гривень) та з 30 по 31 січня 2020 року у сумі 522,95грн.(п`ятсот двадцять дві гривні 95 коп).

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 по справі № 520/11613/2020 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій