Справа № 640/25955/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року м. Київ № 640/25955/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 31.05.2019р. № про сплату штрафу у розмірі 27 448, 60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту перевірки про порушення строків сплати грошового зобов`язання є помилковими, оскільки відповідач відповідь на заяву позивача про розстрочення грошових зобов`язань не надав, а відтак така заява за принципом «мовчазної згоди» вважається задоволеною, а грошове зобов`язання позивача розстрочене в порядку та на строк визначений в заяві. Крім того, наголошує, що під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідачем допущено порушення строків його прийняття, що є самостійною підставою для його скасування.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для скасування такого рішення та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.12.2018р. позивачем подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік в якій визначено суму податку на доходи фізичних осіб, яка підлягає сплаті в розмірі 138 298, 56 грн.

Одночасно, 27.12.2018р. позивачем подано до податкового органу заяву в якій просив надати йому розстрочення для сплати податку з доходів фізичних осіб за 2017 рік шляхом сплати узгоджених зобов`язань до 20 числа кожного місяця у розмірі 2 000, 00 грн.

Водночас, 14.01.2019р. ГУ ДФС у м. Києві винесено податкову вимогу № 25617-17 відповідно до якої за позивачем станом на 13.01.2019р. обліковується податковий борг з ПДФ в розмірі 137 750, 00 грн.

25.02.2019р. позивач вважаючи вищезазначену вимогу протиправною звернувся до ДФС України зі скаргою в якій просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу.

Листом ДФС України від 27.03.2019р. № 2416/Л/99-99-17-05-14 позивача повідомлено про те, що податкова вимога ГУ ДФС у м. Києві від 14.01.2019р. № 25617-17 вважається відкликаною, оскільки станом на 14.03.2019р. податковий борг у ОСОБА_1 відсутній у зв`язку з його самостійною сплатою.

При цьому, 14.03.2019р. ГУ ДФС у м. Києві проведена камеральна перевірка своєчасності сплати узгодженої суми податку на доходи фізичних осіб згідно поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік від 27.12.2018р. № 107121 за результатом якої складено акт № 775/26-15-13-04-28 у висновках якого зазначено, що позивачем порушено п. 179.7 ст. 179 розділу VI ПК України відповідно до якого фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Відповідальність за несплату узгодженої суми грошового зобов`язання протягом строків, визначених Кодексом, передбачена статтею 126 Кодексу.

На підставі висновків вищезазначеного акта відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019р. № , яким за порушення п. 179.7 ст. 179 ПК України, а саме порушення строку сплати суми грошового зобов`язання та на підставі ст. 126 ПК України до позивача застосовано штраф у розмірі 20 % на суму 27 448, 60 грн.

Позивач вважаючи вищезазначене податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві протиправним звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію зведених податкових накладних.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з п.п. 14.1.265 п. 14.1 ст. 14 ПК України, штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з п.п. 16.1.3, п. 16.1.4 ПК України, платник податків зобов`язаний: подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 32 ПК України, зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк.

Зміна строку сплати податку здійснюється у формі:

відстрочки;

розстрочки.

Зміна строку сплати податку не скасовує діючого і не створює нового податкового обов`язку.

Згідно з п. 57.1 ст. 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 179.1 ст. 179 ПК України, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 179.7 ст. 179 ПК України, фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.

При цьому, відповідно до п. 100.1 та п. 100.2 ст. 100 ПК України, розстроченням, відстроченням грошових зобов`язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов`язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу.

Якщо до складу розстроченої (відстроченої) суми входить пеня, то для розрахунку процентів береться сума за вирахуванням суми пені.

Платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов`язання.

Так, Порядок розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) платників податків затверджений наказом Міндоходів України від 10.10.2013 № 574 (далі - Порядок № 574).

Відповідно до п. 1.4 Порядку № 574, розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) вважається наданим, якщо на підставі заяви платника податків прийнято відповідне рішення органу доходів і зборів та укладено договір про розстрочення (відстрочення).

Згідно з п. 1.8 Порядку № 574, подання заяви про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) не припиняє сплату платником податку грошового зобов`язання (податкового боргу) до дня прийняття рішення про розстрочення (відстрочення).

Водночас, відповідно до п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Так, аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку про те, що на платника податків покладено обов`язок здійснити у встановлені строки сплату узгодженого грошового зобов`язання.

Несплачене у встановлений законом строк узгоджене грошове зобов`язання визначається сумою податкового боргу платника податків.

За несвоєчасну сплату платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання, такий притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірах визначених Податковим кодексом України.

Передумовою нарахування штрафних санкцій з підстав, визначених пунктом 126.1 статті 126 ПК України, є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов`язання у встановлені законом строки.

Норми визначені пунктом 126.1 статті 126 ПКУкраїни поширюються також і на випадки, коли платник податків частково сплачує суму узгодженого податкового зобов`язання, а також і у випадку його звернення відповідно до статті 100 Податкового кодексу України та Порядку № 574 про розстрочення чи відстрочення сплати узгодженого грошового зобов`язання, до прийняття рішення та укладення договору про розстрочення (відстрочення) сплати узгодженої суми грошового зобов`язання (податкового боргу), а так само після закінчення строку на який розстрочено (відстрочено) сплату.

Зазначене пояснюється тим, що передбачена пунктом 126.1 статті 126 ПК України відповідальність у вигляді штрафу застосовується в силу самого факту несплати податкового боргу у визначені строки, і розмір такої відповідальності залежить виключно від терміну прострочення, а не від наміру чи волевиявлення платника податків отримати розстрочення чи відстрочення сплати узгодженого грошового зобов`язання, зокрема і за умови подання відповідної заяви, а так само не залежить від своєчасності вирішення такої заяви контролюючим органом.

Ураховуючи наведене, подання заяви про розстрочення виконання грошового зобов`язання, а так само несвоєчасний розгляд такої контролюючим органом не звільняє платника податків від відповідальності, передбаченої пунктом 126.1 статті 126 ПК України.

Необхідно зазначити, що відповідно до підпункту 100.1 статті 100 ПК України розстроченням, відстроченням грошових зобов`язань або податкового боргу є перенесення строків сплати таких під проценти.

Рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) прийняте контролюючим органом у відповідності до статті 100 Податкового кодексу України та Порядку № 574 не змінює обсягу податкового обов`язку платника податків.

Обсяг податкового обов`язку, а також відповідальність за його невиконання визначається виключно нормами податкового законодавства.

При цьому виключенням щодо застосування відповідальності, передбаченої статтею 126 ПК України є приписи пункту 3.9 розділу ІІІ Порядку № 574 згідно з якими на розстрочені (відстрочені) грошові зобов`язання (податковий борг) пеня та штрафи не нараховуються з дати укладання (підписання) договору до закінчення строку дії договору про розстрочення (відстрочення) грошового зобов`язання (податкового боргу).

Отже, умовами незастосування штрафу, передбаченого статтею 126 ПК України є виключно прийняття рішення та укладання відповідного договору про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) на період до закінчення строку дії договору про розстрочення (відстрочення) грошового зобов`язання (податкового боргу) і це може стосуватись лише розстрочених (відстрочених) грошових зобов`язань (податкового боргу) сплата яких відбувається згідно з договором.

Поряд з цим поза межами дії договору, у випадку не сплати грошових зобов`язань (податкового боргу) застосовується відповідальність, передбачена статтею 126 ПК України.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 25.02.2020р. у справі №826/10124/17, адміністративне провадження №К/9901/65565/18.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у 2017 році отримано дохід, з огляду на що 27.12.2018р. останнім подано до контролюючого органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік в якій визначено суму податку на доходи фізичних осіб, яка підлягає сплаті в розмірі 138 298, 56 грн.

Одночасно із вказаною декларацією позивачем подано заяву до Центру обслуговування платників ДПІ у Деснянському районі м. Києва в якій просив надати йому розстрочення для сплати податку з доходів фізичних осіб за 2017 рік шляхом сплати узгоджених зобов`язань до 20 числа кожного місяця у розмірі 2 000, 00 грн.

Позивач вважаючи вказану заяву погодженою контролюючим органом за принципом «мовчазної згоди», сплатив податкове зобов`язання за межами встановлених ПК України строків, що підтверджується сторонами.

Однак, суд наголошує, що звернення з заявою, відповідно до статті 100 ПК України та Порядку № 574, про розстрочення чи відстрочення сплати узгодженого грошового зобов`язання, до прийняття рішення та укладення договору про розстрочення (відстрочення) сплати узгодженої суми грошового зобов`язання (податкового боргу), а так само несвоєчасний розгляд такої контролюючим органом, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафних санкцій передбачених 126.1 ст. 126 ПК України.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 25.02.2020р. у справі №826/10124/17, адміністративне провадження №К/9901/65565/18.

Так, в матеріалах справи докази на підтвердження факту прийняття рішення та укладення договору про розстрочення сплати узгодженої суми грошового зобов`язання (податкового боргу) відсутні, а Порядок № 574 не містить положень щодо можливості надання розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) за принципом мовчазної згоди.

При цьому, суд наголошує, що позивачем бездіяльність контролюючого органу в частині розгляду заяви про розстрочення податкового боргу, не оскаржується.

Так само, позивачем не надано доказів її оскарження в межах розгляду інших справ та винесення рішення судами у вказаній частині.

Враховуючи встановлені обставини справи, а саме порушення позивачем строків сплати грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом обґрунтовано та у відповідності до норм податкового законодавства нараховано позивачу штраф за порушення строків сплати суми грошового зобов`язання з ПДФ, згідно оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Доводи позивача про порушення строку прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, як підстава для його скасування, не приймаються судом до уваги, оскільки навіть за умови наявності процедурних порушень рішення контролюючого органу не може бути скасоване за умови підтвердження факту допущеного позивачем порушення вимог податкового законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська