Справа № 522/591/17
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 522/591/17
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В. , Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року по справі № 522/591/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання частково протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ( далі позивачі) до Одеської міської ради ( далі відповідач) про:

- визнання частково протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 21.09.2016 року № 1114-VІІ в частині п. 86 Додатку № 2 до вказаного рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на безоплатну передачу у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зазначити в рішенні, що воно є підставою для розробки проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: АДРЕСА_1 , а також рішення суду є підставою для отримання кадастрового номеру, державної реєстрації права приватної власності земельної ділянки за позивачами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як власники житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, а також як законні землекористувачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 мають право на отримання у власність земельної ділянки, що перебуває в їх користуванні, у порядку встановленому частинами 1 та 2 ст. 118 Земельного кодексу України.

28.01.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поштою надіслали спільну заяву до Одеської міської ради щодо передачі їм у спільну сумісну власність земельної ділянки, загальною площею 0,0781 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Проте, 21.09.2016 року відповідач прийняв рішення № 1114-VII, яким було відмовлено позивачам у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі (пункт 86 Додатку №2 до рішення). Позивачі прийняте рішення відповідача вважають незаконним та таким, що порушує їх права, а тому звернулись до суду з даним позовом.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 17 грудня 2020 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року № 1114-VII в частині пункту № 86 Додатку № 2 до вказаного рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, загальною площею 0,0781 га, із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Одеською міською радою подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, скаржник зазначає, що невідповідність місця розташування спірної земельної ділянки вимогам Генерального плану м. Одеси є законною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розумінні частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, що вказує на законність та обґрунтованість рішення Одеської міської ради 21 вересня 2016 року № 1114-VII в частині відмови позивачам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, вказує на те, що прийняття Плану зонування території (зонінгу) м. Одеси не вказує на незаконність рішень Одеської міської ради, оскільки затверджений вже після прийняття оскаржуваного у справі рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

В силу приписів пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2005 року по справі №2-2527/2005 визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності в рівних частках на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація права приватної спільної часткової власності на домоволодіння на підставі вказаного судового рішення проведена 16 вересня 2005 року.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2005 року в указаній частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2012 року.

На підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Чорною С. Г. 20 лютого 2015 року за реєстровим номером 4-332, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 Ѕ частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано до Одеської міської ради спільну заяву від 28 січня 2016 року про передачу безоплатно у спільну власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Рішенням Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року № 1114-VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», зокрема, відмовлено у наданні дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок згідно із переліком (додаток 2), а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки загальною площею 0,0781 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

В якості підстави для відмови, відповідач зазначив, що:

- місце розташування зазначеної ділянки не відповідає Генеральному плану (територія багатоквартирної житлової забудови за рахунок реконструкції території ж/р «Молдаванка-2»), з посиланням на лист Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 03 березня 2016 року № 01-11/406-77оп та лист Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 13 червня 2016 року. Можливий розгляд питання щодо надання в оренду з цільовим призначенням - для експлуатації існуючого домоволодіння.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Одеської міської ради, позивачі звернулись до суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог, з неправомірності дій відповідача.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України (далі - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно із п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

У ст.121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25га.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Частинами 1 3 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, що підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 ЗК України.

Згідно до ч.1, 2 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Водночас, відповідно до ч. 6, 7 цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність згідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватись встановленої законом процедури під час розгляду звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання.

Так, у разі надання земельної ділянки відповідно до частини 1 статті 118 ЗК України ця земельна ділянка мала б перебувати у користуванні заявника, а згідно частини 6 цієї ж статті земельна ділянка надається із земель державної або комунальної власності за відсутності у заявника права користування нею.

З матеріалів справи убачається, що 28 січня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Одеської міської ради із заявою, у якій просили передати безоплатно у спільну власність земельну ділянку загальною площею 0,0781 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка знаходиться у користуванні позивачів, що у свою чергу, на думку останніх, дає право на отримання її у власність, у порядку встановленому ч.1 та 2 статті 118 ЗК України.

За результатами розгляду вказаної вище заяви, рішенням Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року № 1114-VII відмовлено у наданні дозволу позивачам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок згідно із переліком (додаток 2).

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідача, відмова у передачі земельної ділянки у власність позивачам, висловлена шляхом відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення.

Наведене свідчить, що викладене у вище зазначеній спільній заяві позивачів питання щодо передачі земельної ділянки у власність органом місцевого самоврядування не розглядалось.

З огляду на зазначені обставини справи, а також з урахуванням положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуване в частині рішення відповідача не можна вважати правомірним, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з цим, суд першої інстанції при вирішенні справи мав точно визначити, з яких саме підстав, передбачених Земельним кодексом, позивачі бажають отримати земельну ділянку та перевірити чи вирішувалось відповідачем викладене у заяві позивачів питання.

Суд першої інстанції вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що підстави для відмови у наданні дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки у власність або користування, які зазначені в абзаці 1 частини 7 статті 118 ЗК України не підлягають розширеному тлумаченню, визначений нею перелік підстав для відмови є вичерпним, а одне лише зазначення про невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану міста є цитуванням норми Закону та не розкриває в чому саме полягає невідповідність.

Судова колегія зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ч.6-7 ст.118 ЗК України. Зазначеними положеннями регламентується порядок одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації та передбачається отримання особою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (формування нової земельної ділянки). При цьому, позивачі зазначають, що земельна ділянка знаходиться у їх користуванні та останні бажають отримати у її власність в результаті приватизації в порядку згідно до положень ч.1-2 ст.118 ЗК України.

Підставами для зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.4 ч.1 ст.317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).

Враховуючи викладене та те, що судом першої інстанції правильно скасовано рішення суб`єкта владних повноважень, але зазначено не зовсім вірні мотиви, колегія суддів вважає необхідним, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, змінити мотивувальну частину судового рішення, шляхом її викладення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року по справі № 522/591/17 залишити без змін, змінивши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Танасогло Т.М.