Справа № 420/1238/21
Суддя: Балан Я.В.
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1238/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними матеріалами, у порядку письмового провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про:

визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 18.12.2019 року по 10.12.2020 року, з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік;

зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 18.12.2019 року по 10.12.2020 року, з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік у розмірі 206615,06 гривень;

зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №4 від 25.01.2004 року.

Адміністративний позов мотивовано наступним.
ОСОБА_1 зазначив, що рішенням суду, яке набрало законної сили, підтверджено факт порушення Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України прав позивача під час здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні. Зокрема, позивачеві не було виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій за період з 08.02.2017 року по 18.12.2019 року.

На виконання рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, однак, не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2020 року, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив (вх.№14309/21 від 22.03.2021р.) на позовну заяву (а.с.29-35).

Відзив обґрунтований наступним.

Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України вказувалося, що діяльність Національної гвардії України ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, позапартійності, безперервності, законності, відкритості для демократичного цивільного контролю, прозорості, відповідальності, централізованого керівництва та єдиноначальності.

З точки зору правових підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені, оскільки не можливо ототожнювати військову службу та трудові відносини не тільки по суті понять, але й згідно нормативно-правової бази.

Відповідно до Закону України №2232 від 25.03.1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формуваннях.

При цьому згідно зі статтею 2 вищевказаного закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

У свою чергу, стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у складі Національної гвардії України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Крім того, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами визначено порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, а не заробітної плати.

Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України зазначалося, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Також, на думку відповідача, стаття 117 КЗпП, на яку посилається позивач у своєму позові, застосовується як підстава відповідальності саме власника. Однак, військова частина не є власником, як того вимагає розуміння статті 117 КЗпП, а є лише розпорядником бюджетних коштів у межах фінансування відповідних статей витрат. Більш того, військова частина не є прибутковою установою, фінансується з державного бюджету та проводить розрахунки у межах кошторисних призначень.

Таким чином, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України наголошувалося, що у правовідносинах ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відсутні правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам, у тому числі військовослужбовцям, середнього заробітку є безпідставними та не можуть бути допустимими доказами по даній справі.

Станом на 31 березня 2021 року, інших заяв по суті справи від сторін на адресу суду не надходило.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Згідно витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 №273 від 18.12.2019 року, ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за статтею 26 ч. 5 пп. «г» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з 18.12.2019 року виключений зі списків особового складу військової частини (а.с.12).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/8430/20 від 16 листопада 2020 року (суддя Марин П.П.) визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 08.02.2017 по 18.12.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.12.2019 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 08.02.2017 по 18.12.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.12.2019 року (а.с.14-17).

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/8430/20 від 16 листопада 2020 року, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 10 грудня 2020 року перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 - 22705,92 гривень (а.с.18).

Не погоджуючись з порушенням строку розрахунку при звільненні та не виплатою середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За вимогами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, в усякому випадку, повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

У відповідності до приписів ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанова Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця усіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена у постановах Верховного Суду по справі №807/3664/14 від 30.01.2019 року та по справі №2340/4192/18 від 31.10.2019 року.

Судом встановлено, що Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/8430/20 від 16 листопада 2020 року (суддя Марин П.П.), зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 08.02.2017 по 18.12.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.12.2019 року (а.с.14-17).

Обставини встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/8430/20 від 16 листопада 2020 року, яке набрало законної сили, на підставі ч. 1 ст. 72 КАС України не підлягають доказуванню.

Також, судом встановлено, що грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 08.02.2017 по 18.12.2019 року ОСОБА_1 виплачено відповідачем 10 грудня 2020 року (а.с.18).

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові по справі №21-1765а15 від 15 вересня 2015 року, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі №821/1083/17 від 26.02.2020 року, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця здійснити відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП. Вказане відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо несвоєчасного здійснення розрахунку при звільненні позивача, що має наслідки передбачені КЗпП України.

Стосовно розміру належних позивачу сум та порядку обчислення вказаного середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з позивачем, суд зазначає наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з приписами п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що період затримки розрахунку з позивачем складає 244 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 19.12.2019 року (перший день після звільнення позивача) по 09.12.2020 року включно (останній день затримки перед днем виплати грошової компенсації).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №23 від 19.03.2021 року, сума грошового забезпечення позивача за жовтень та листопад 2019 року (2 місяці, що передують події, з якої пов`язана виплата) складає 38544,44 гривень (а.с.36).

Протягом двох місяців, що передували звільненню було 43 робочих дні. Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 896,38 гривень (38544,44 грн./43 робочі дні) за 1 робочий день.

Враховуючи вищевикладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 218716,72 гривень (із розрахунку 896,38 гривень*244 робочих днів).

Разом з цим, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказана правова позиція відповідає висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові по справі №761/9584/15-ц від 26.06.2019 року.

Крім того, при вирішенні питання зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019 року.

Суд зазначає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 218716,72 гривень, що значно перевищує розмір невиплаченої позивачеві суми при звільненні (22705,92 гривень), а тому, до даних правовідносин необхідно застосувати принцип співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тощо.

Істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,10% (22705,92 гривень/218716,72 (сума коштів отриманих на виконання рішення суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку = 0,10 %).

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 896,38 (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,10 % (істотність частки) х 244 (дні затримки розрахунку) = 21871,67 гривень.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 21871,67 гривень, з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум у порівнянні із середнім заробітком позивача.

Крім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

У цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм права щодо виплатити грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасникам бойових дій. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи №420/8430/20.

Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права та не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд враховує, що позивач отримав компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 08.02.2017 по 18.12.2019 року від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 10.12.2020 року, а до суду з позовною заявою про виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку звернувся 26.01.2021 року.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 21871,67 гривень принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Крім того, оскільки справляння і сплата податку на прибуток з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд зазначає про необхідність відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів під час стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові по справі №805/1008/16-а від 08 листопада 2018 року.

Як встановлено ст.9 КАС України, розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.72, ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Вимогами ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає недоведеною відповідачем правомірності відмови позивачу у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року (справа «РуїзТоріха проти Іспанії») Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать до компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 18.12.2019 року по 10.12.2020 року, з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 18.12.2019 року по 10.12.2020 року, з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік у розмірі 206615,06 гривень; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №4 від 25.01.2004 року задовольнити частково.

Бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 19.12.2019 року по 09.12.2020 року визнати протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 19.12.2019 року по 09.12.2020 року, у розмірі 21871,67 (двадцять одна тисяча вісімсот сімдесят одна гривня шістдесят сім копійок) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Одеський окружний адміністративний суд.

Суддя Балан Я.В.