Справа № 640/4681/19
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Київ № 640/4681/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Донця В.А., розглянув в спрощеному позовному провадженні без повідомленням (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про стягнення коштів.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20.05.2019:

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача грошове забезпечення за квітень-липень 2016 року в розмірі 18.609,53 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача середній заробіток за весь час затримки в розмірі 158.080,00 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача грошову компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки у розмірі 2.327,27 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15.000,00 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення у справі, шляхом зобов`язання Головного управління Національної поліції України у м. Києві подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою суду від 19.04.2019 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено строк для подання заяв по суті.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві прийнято наказ від 17.05.2016 №471о/с позивача звільнено з 17.05.2016 за власним бажанням, проте позивач працював до кінця липня 2016 року, водночас з 17.05.2016 по 27.07.2016 відповідач не провів розрахунок за відповідний період та не виплатив компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки за такий період.

Головним управлінням Національної поліції у м. Києві подано до суду відзив, відповідно до якого, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивача 17.05.2016 звільнено зі служби в поліції згідно пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 17.05.2016 №471 о/с за власним бажанням на підставі рапорту позивача від 17.05.2016 датою зазначеною в рапорті, службовим розслідуванням встановлено факт невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з квітня 2016 року по день звільнення та компенсації 10 днів невикористаної відпустки.

Позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якого позивач просить задовольнити позовні вимоги, оскільки оскаржуваний наказ видано позивачу 18.07.2016, відповідно позивач не міг залишити робоче місце.

Дослідивши письмові докази, судом встановлено.

Як убачається з висновку службового розслідування від 03.07.2019 ОСОБА_1 наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 07.11.2015 №77о/с призначено на посаду поліцейського полку ПСПОП "Київ".

Рапортами від 16.05.2016, 17.05.2016, 18.05.2016 т.в.о. командира автотранспортної роти ППСПОП "Київ" повідомив заступника командира з кадрового забезпечення полку ПСПОП "Київ" ГУ НП у м. Києві, що ОСОБА_1 15.05.2016, 16.05.2016, 17.05.2016 не з`явився для несення служби, на телефонні дзвінки не відповідає.

17.05.2016 ОСОБА_1 подано рапорт, відповідно до якого позивач просив звільнити його з лав поліції за власним бажанням з 17.05.2016.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.05.2016 №471о/с позивача звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно з відмітки ГУ МВС України в м. Києві від 19.07.2016 позивачем подано рапорт начальнику Головного управління Національної поліції у м. Києві від 20.07.2016, яким позивач повідомив, що 17.05.2016 подав рапорт про звільнення за власним бажанням, станом на час подання рапорту останнього не звільнено, за останні три місяці заробітну плату не виплачено, весь час позивач перебуває у розташуванні полку.

Відповідно до розписки від 28.07.2016 ОСОБА_2 отримав у ВКЗ полку "Київ" трудову книжку серія НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою про доходи від 28.07.2016 ОСОБА_2 в квітні 2016 року нараховано та виплачено 680,00 грн. за безпосередню участь в Антитерористичній операції, грошове забезпечення за травень-червень 2016 року не нараховувалось.

Вирішуючи спір, суд ураховує таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовані Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII.

Статтею 77 Закону України "Про національну поліцію" встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється зокрема за власним бажанням (пункт 7 частини першої).

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частина друга).

Як установлено судом наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.05.2016 №471о/с позивача звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" на підставі рапорта від 17.05.2016.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивач в позовній заяві зазначив, що фактично виконував обов`язки та перебував у розташуванні полку до отримання трудової книжки 28.07.2016, водночас розрахунок з позивачем проведено не було.

Відповідно до висновку службового розслідування від 03.07.2019, затвердженого начальником Головного управління Національної поліції у м. Києві 08.07.2019:

наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.05.2016 №471о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням);

28.07.2016 працівниками ВКЗ полку ПСПОП "Київ" ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 видано трудову книжку серії НОМЕР_1 , про що складено письмову розписку, в якій останні поставив особистий підпис;

згідно із довідкою про доходи ОСОБА_1 , наданою УФЗБО ГУНП у м. Києві, у квітні 2016 року останньому було нараховано і виплачено 680 грн. за безпосередню участь в Антитерористичній операції. У порушення вимог пункту 4 та абзацу 8 пункту 8 розділу І "Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання", затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260, провідний спеціаліст відділу організації оплати праці УФЗБО ГУНА у м. Києві ОСОБА_3 , яка здійснювала нарахування грошового забезпечення працівникам полку ПСПОП "Київ" ГУНП у м. Києві, не забезпечила нарахування грошового забезпечення ОСОБА_2 у період з квітня 2016 до дня звільнення зі служби в поліції та грошової компенсації за 10 днів невикористаної частини відпустки за 2016 рік, у наслідок чого зазначені виплати не проведено;

опитаний в ході проведення службового розслідування ОСОБА_4 пояснив, що у 2016 році ОСОБА_1 проходив службу в транспортній роті полку ПСПОП "Київ" ГУНП у м. Києві. У період з 15.05.2016 до 17.05.2016 ОСОБА_1 був відсутній на службі без поважних причин, про що ним на ім`я ОСОБА_5 було складено письмові рапорти. Після 17.05.2016 ОСОБА_2 на службу не виходив, функціональні обов`язки за займаною посадою не виконував, причини видачі трудової книжки 28.07.2016 невідомі;

відомості викладені в листі ВПЗ ГУНП у м. Києві, про виконання ОСОБА_1 службових обов`язків після звільнення зі служби в поліції не знайшли документального підтвердження. Встановити причини видачі ОСОБА_2 трудової книжки 28.07.2016 та працівників ВКЗ полку ПСПОП "Київ" ГУНП у м. Києві, які здійснювали її видачу, не надалось можливим.

Отже, за висновком службового розслідування від 03.07.2019 встановлено не нарахування та не виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з квітня 2016 до дня звільнення зі служби в поліції та грошової компенсації за 10 днів невикористаної частини відпустки за 2016 рік.

Відповідачем до суду подано розрахункові листи ОСОБА_2 за лютий 2021 року сума компенсації за 10 днів невикористаної частини відпустки за 2016 рік складає 2371,04 грн., грошове забезпечення за квітень-липень 2016 року складає 27764,11 грн.

Згідно з клопотанням Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12.02.2021, на запит відділу правого забезпечення Головного управління від 12.02.2021 №145/125/13/02-2021 було отримано розрахункові листи, грошове забезпечення ОСОБА_1 нараховане за травень-липень 2016 року в сумі 27764,11 грн. та грошового забезпечення нарахованого за травень-липень 2016 року із сумою компенсації за 10 днів невикористаної відпустки, водночас кошти не були виплачені позивачу після звернення до суду у зв`язку з відсутністю реквізитів для нарахування коштів, позивач відмовився надати інформацію та вирішувати спір шляхом примирення.

Суд розцінює надані відповідачем розрахунки з квітня по липень 2016 року та відповідне клопотання, як визнання обставини виконання позивачем обов`язків до 28.07.2016, відповідно підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача грошове забезпечення за квітень-липень 2016 року в розмірі 27764,11 грн. та сума компенсації за 10 днів невикористаної частини відпустки за 2016 рік у розмірі 2371,04 грн.

Суд звертає увагу, що для добровільного виконання відповідачем рішення суду в цій частині йому позивачу доцільно повідомити банківський рахунок (за наявності) або інший спосіб перерахування коштів.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача середній заробіток за весь час затримки в розмірі 158.080,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що оскільки в день звільнення з ним не проведено розрахунок у повному обсязі то відповідно до статті 117 КЗпП наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати.

Згідно зі статтею 117 КЗпП: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша); при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.02.2020 справа №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У даному випадку, належні суми під час звільнення позивачу не виплачені, що й стало підставою для звернення до судуд для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 справа №810/451/17, надаючи тлумачення статті 117 КЗпП України, висловила правову позицію, за якою якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Як уже вказувалось, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед звільненим працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. При цьому, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і звільненим працівником про належні до виплати суми та у разі вирішення такого спору на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Отже, оскільки грошове забезпечення та компенсація грошового забезпечення за невикористані дні відпустки позивачу не виплачена, неможливо в рамках цієї адміністративної справи встановити дату фактичної виплати, що вимагає позивач, суд доходить висновку, що вимога позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції України у м. Києві на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 158.080,00 грн. є передчасною та задоволенню не підлягає.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві на його користь моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн.

В обґрунтування зазнання моральної шкоди в позові зазначено, що після звільнення позивач вимушений був додатково прикладати зусиль для того, щоб мінімально організувати своє життя , шукати хоча б якийсь тимчасовий заробіток, що супроводжувалось постійними переживаннями протягом майже трьох років. Наведені обставин, за твердженням позивача, призвели до моральних страждань.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша); моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункти 1-4 частини другої); якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На думку суду, вимога про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві моральної шкоди не підлягає задоволенню. Суд бере до уваги факт звернення до суду після майже трьох з моменту звільнення, а також небажання позивача вчини дії для примирення з відповідачем та отримання нарахованих коштів після звернення до суду.

Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 справа №1340/4056/18 висловив правову позицію, за якою моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, необхідно надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку суду, лише зазначення позивачем про обставини зазнання не є достатніми для висновку про моральні страждання та відшкодування моральної шкоди. Позовна заява не містить доводів та доказів, в чому полягали погіршення психологічного здоров`я позивача, стрес.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди з Головного управління Національної поліції у м. Києва.

Позивач просив зобов`язати Головне управління Національної поліції України у м. Києві подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У даній категорії спорів суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю на стадії розгляду справи по суті та ухвалення рішення.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (посвідчення учасника бойових дій від 19.05.2016 серії НОМЕР_2 ).

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесення сторонами судових витрат, такі витрати присудженню з Державного бюджету України не підлягають.

Керуючись статтею 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції у м. Києві грошове забезпечення за квітень-липень 2016 року в розмірі 27764,11 грн. (двадцять сім тисяч сімсот шістдесят чотири гривня чотири копійки).

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції у м. Києві компенсацію за десять днів невикористаної відпустки в розмірі 2371,04 грн. (дві тисячі триста сімдесят одна гривня чотири копійки).

У задоволенні решти позову відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Національної поліції у м. Києві (ідентифікаційний код 40108583, місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15)

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.А. Донець