Справа № 462/4602/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 462/4602/20 пров. № А/857/935/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернівецькій області на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2020 року у справі № 462/4602/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського Управління патрульної поліції в Чернівецькій області сержанта поліції Руснака Івана Анатолійовича, поліцейського Управління патрульної поліції в Чернівецькій області сержанта поліції Лукащука Миколи Ігоровича, Управління патрульної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Палюх Н. М.,

час ухвалення рішення 27.11.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів поліцейського Управління патрульної поліції в Чернівецькій області сержанта поліції Руснака Івана Анатолійовича, поліцейського Управління патрульної поліції в Чернівецькій області сержанта поліції Лукащука Миколи Ігоровича, Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, в якому просив визнати протиправними дії працівників патрульної поліції Руснака І. А. та Лукащука М. І. при винесенні постанови серії EAM №2866579 від 23 липня 2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП; скасувати постанову серії EAM №2866579 від 23 липня 2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2020 року позов задоволено частково. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 23 липня 2020 року серії ЕАМ №2866579, винесену поліцейським взводу №1 роти №1 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції сержантом поліції Руснаком Іваном Анатолійовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Управління патрульної поліції в Чернівецькій області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законодавством України. Зазначає, що оскаржувана постанова складена з огляду на не пред`явлення позивачем посвідчення водія, реєстраційного документа та поліса обов`язкового страхування, цей факт підтверджується матеріалами справи і встановлено відеозаписом реєстратора, закріпленим на форменому одязі патрульного. Вказує на те, що позиція апелянта повністю відповідає позиції, викладеній Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові по справі №127/19283/17 від 25 вересня 2019 року про те, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених є обґрунтованим, навіть коли факт вчинення іншого правопорушення не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. З огляду на викладене, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі та представник відповідача у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без їх участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з постановою по справі про адміністративне правопорушення від 23 липня 2020 року серії ЕАМ №2866579 на позивача накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП у розмірі 425 грн. Відповідно до вказаної постанови 23 липня 2020 року о 22.51 год по вул. Університетська, 10 у м. Чернівці, водій, керуючи транспортним засобом, порушив п.11.13, а саме: здійснив рух по тротуарі, в ході перевірки водій не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом, чим порушив п.2.4 «а» ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся з позовом в суд.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем п.11.13 ПДР України, а тому дійшов висновку про неправомірність вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів в т.ч. посвідчення водія, а позивач, в свою чергу, не був зобов`язаний виконувати дану вимогу, і тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КУпАП.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини п`ятої ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

У розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Так, зокрема, відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII, а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Виходячи з наведених вище правових норм, колегія суддів зазначає, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у п.2.1 ПДР України документів, кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Частина перша статті 126 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається зі змісту постанови, 23 липня 2020 року о 22.51 год по вул. Університетська, 10 у м. Чернівці, позивач, керуючи транспортним засобом, порушив п.11.13, а саме: здійснив рух по тротуарі, в ході перевірки водій не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом, чим порушив п.2.4 «а» ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 126 КУпАП.

Матеріалами справи стверджується, зокрема, дослідженим відеозаписом, що міститься на DVD-диску та про що зазначено у постанові як додаток, той факт, що позивач не надав 23 липня 2020 року на вимогу інспектора посвідчення водія відповідної категорії та жодного іншого документа.

Факт того, що позивач не пред`явив інспектору поліції реєстраційний документ на транспортний засіб, позивач не заперечує.

Таким чином, позивач порушив приписи пункту 2.4 ПДР України, за що ч.1 ст.126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

При цьому колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про незаконність вимоги поліцейського надати посвідчення водія відповідної категорії, що зумовлює право позивача не виконувати таку вимогу, з наступних підстав.

Так, відповідно до норм ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

У випадку, що розглядається, такою підставою слугував факт здійснення руху по тротуарі; вказане порушення також відображено в спірній постанові серії ЕАМ №2866579 від 23 липня 2020 року.

З наведеного вище можна дійти до висновку про те, що дії інспектора поліції щодо вимоги пред`явлення водієм відповідних документів, в тому числі посвідчення водія відповідної категорії, ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому, факт недоведеності вчинення позивачем іншого порушення ПДР, а саме: здійснення руху по тротуарі не спростовує правильності вимоги поліцейського пред`явити для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №127/19283/17. Так, Верховний Суд вказав на помилковість позиції скаржника про наявність у нього права не пред`являти посвідчення водія та реєстраційного документа на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною. Такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи. Крім того, Верховний Суд зауважив, що притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених, є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог знаку пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» (у справі, що переглядалася судом касаційної інстанції) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Аналізуючи вказані вище норми права та фактичні обставини справи, враховуючи те, що обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення (непред`явлення на вимогу поліцейського для перевірки посвідчення водія, реєстраційного документа на ТЗ, поліса обов`язкового страхування) мали місце, відсутність будь-яких інших аргументованих доказів щодо незаконності дій відповідача при притягненні позивача до адміністративної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2866579 від 23 липня 2020 року, та, відповідно відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував усі наведені вище обставини, та, відповідно, не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає підставними та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, прийняв рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 268, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернівецькій області задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2020 року у справі № 462/4602/20 в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

У решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2020 року у справі № 462/4602/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року.