Справа № 237/190/21
Суддя: Кучко Я. Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер справи 237/190/21
Номер провадження 2-а/237/16/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.21 м. Курахове
Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кучко Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Махно Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Курахове Мар`їнського району Донецької області справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 про скасування постанови № 139387 від 13.01.2021 року про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 про скасування постанови про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що постановою про накладення адміністративного стягнення № 139387 від 13 січня 2021 року, яка була винесена ОСОБА_2 , позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 1700 гривень штрафу. Згідно постанови 13 січня 2021 року о 05 годині 00 хвилин під час прикордонного контролю прикордонним нарядом «Перевірка документів» у міждержавному пункті пропуску через державний кордон України «Мілове» було виявлено громадянку України, яка пояснила, що приблизно о 20 годині 00 хвилин 12 січня 2021 року вона перетнула Державний кордон України з тимчасово окупованої території України до Російської Федерації через тимчасово непрацюючий пункт пропуску через Державний кордон України н.п. Новоазовськ (ТОТ) на напрямку н.п. Новоазовськ (ТОТ) Весела-Вознесенка (РФ) здійснила виїзд з тимчасово окупованої території України до Російської Федерації. Позивач стверджує, що розгляд справи було здійснено на місці без підготовки та надання відповідачу часу для звернення за правовою допомогою, подання заперечень, документів, що характеризують особу та інших доказів. Позивач стверджує, що постанова містить недостовірну інформацію, а відомості про щире каяття та визнання вчиненого правопорушення не відповідають дійсності. Крім того, постанова не містить належних доказів стосовно факту порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Відповідач Луганський прикордонний загін проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та подав до суду відзив на позовну заяву у якому виклав свої мотиви незгоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815 та вказаний порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та з таких територій. При дачі пояснень позивач не висказувала будь-яких заперечень або зауважень до змісту відібраних пояснень та не надала будь-яких документів які могли б звільнити її від адміністративної відповідальності. В матеріалах справи наявні пояснення позивача, написане нею власноруч, в яких вона підтвердила данні, викладені у постанові про накладення адміністративного стягнення. В матеріалах справи наявний рапорт прикордонного наряду «Перевірка документів» в ППр «Мілове» в якому зазначено, що під час прикордонного контролю за допомогою системи «Ризик» та опитування було встановлено, що позивач порушила порядок виїзду з тимчасово окупованої території України.

Ухвалою суду від 27 січня 2021 року відкрито провадження в справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205, 286 КАС України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Належна процедура виявлення адміністративного правопорушення та притягнення винної особи до адміністративної відповідальності передбачає встановлення уповноваженою на те посадовою особою фактичних обставин можливого вчиненого особою діяння, що повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Після цього уповноваженій на те посадовій особі необхідно співставити встановлені та підтверджені доказами фактичні обставини з наявним в КУпАП складами адміністративних правопорушень, тобто встановити чи утворює вчинене особою діяння нормативно визначений склад адміністративного правопорушення.

Вирішуючи питання щодо фактичного вчинення інкримінованих ОСОБА_1 дій суд зазначає наступне.

Як вбачається з копії постанови про накладення адміністративного стягнення № 139387 старшим прикордонних нарядів в пункті пропуску було встановлено, що 13 січня 2021 року о 05 годині 00 хвилин під час прикордонного контролю «Перевірка документів» у міждержавному пункті пропуску через Державний кордон України «Мілове» було виявлено громадянку України ОСОБА_1 , яка пояснила, що вона 12.01.2021 року приблизно о 20 годині перетнула державний кордон України з тимчасово окупованої території України до Російської Федерації через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Новоазовськ» на напрямку «Весело-Вознесенка».

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, може звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п.2 ч.1 ст. 5 КАС України).

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

На переконання суду в силу вимог ст. 251 КУпАП наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи повинні встановлюватись на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Тягар доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача в силу вимог ч. 2 ст. 78 КАС України.

Таким чином в межах адміністративного судочинства при розгляді справ про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, його дій чи бездіяльності законодавцем встановлено відмінний від усталеного порядок розподілу обов`язку щодо доведення фактичних обставин справи, що знаходить вираження в тому, що саме суб`єкт владних повноважень повинен довести перед судом належними та допустимими доказами наявність в діях позивача інкримінованого йому складу адміністративного правопорушення.

Всупереч зазначеній нормі КАС України відповідач не надав суду жодних доказів на підставі яких ним було встановлено вчинення інкримінованого ОСОБА_1 діяння, а саме факт перетину останньою 12 січня 2020 року державного кордону з тимчасово окупованої території України до РФ через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Новоазовськ».

Саме по собі описання адміністративного правопорушення в постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення належними та допустимими доказами.

Аналогічні правові позиції висловлені в Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17, від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17.

При цьому суд звертає увагу на те, що з постанови слідує, що єдиним процесуальним джерелом доказу встановлених фактичних обставин при розгляді працівником державної прикордонної служби даної справи є пояснення ОСОБА_1 , яка своїм щирим каяттям визнала свою провину у вчиненні інкриміновано їй правопорушення. Будь-яких інших доказів факту вчинення інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення постанова не містить.

В той же час зазначення у постанові про накладення адміністративного стягнення про визнання особою, яка притягається до відповідальності своєї вини, про що до матеріалів справи відповідачем долучено відповідні пояснення позивача не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень про накладення на таку особу стягнення за відсутності інших належних доказів, тому не звільняє посадову особу суб`єкта владних повноважень доводити правомірність прийнятого рішення.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2020 року у справі № 177/525/17.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що факт правопорушення було встановлено окрім пояснень позивача також за допомогою системи «Ризик», однак будь-яких відомостей з даної системи до суду не надає.

З огляду на викладене, суд, приходить до висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в її діях складу правопорушення, за яке її притягнуто до адміністративної відповідальності.

Стосовно доводів позивача про порушення її прав на правову допомогу та не роз`яснення прав при розгляді справи суд зазначає, що вказані твердження є неспроможними, оскільки спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме: заявою ОСОБА_1 від 13 січня 2021 року в якій вона підтвердила факт повідомлення їй про можливість отримання безоплатної правової допомоги та в цій же заяві відмовилась від такої допомоги; підписаною позивачем пам`яткою в якій викладено положення ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, що свідчить про ознайомлення позивача з наданими їх процесуальними правами.

Стосовно питання щодо відповідності описаних у протоколі про адміністративне правопорушення фактичних обставин справи інкримінованому ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 204-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Отже, вказана норма є бланкетною та відсилає до відповідного нормативного акту, зокрема, н Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до частин 1 та 3статті 12 цього Закону, в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

28.11.2019р. набрав чинності Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019р. № 815 (далі Порядок № 815).

Відповідно до п. 1 Порядку № 815, він визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій.

Дія цього Порядку № 815 поширюється на всіх фізичних та юридичних осіб, які здійснюють такий в`їзд/виїзд і переміщення товарів через контрольні пункти в`їзду-виїзду, контрольні пункти в`їзду-виїзду на залізниці.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 815 (в редакції, чинній на час вчинення адміністративного правопорушення), в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.

Контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду переміщення через лінію розмежування осіб, транспортних засобів та товарів заборонено.

З визначення термінів, викладених в пункті 2 Порядку № 815 вбачається, що контрольний пункт в`їзду/виїзду - це комплекс будівель, спеціальних, інженерних споруд і технічних засобів, розташованих на спеціально визначеній земельній ділянці, де здійснюються заходи контролю в`їзду-виїзду осіб, транспортних засобів та товарів, які переміщуються на тимчасово окуповані території та з таких територій.

Лінія розмежування - умовна лінія на місцевості між тимчасово окупованими територіями та контрольованими територіями, яка проходить по передньому краю передових позицій об`єднаних сил;

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що положення Порядку № 815 визначають правила в`їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та виїзду з них виключно через контрольні пункти, які розташовані на спеціально визначеній земельній ділянці в межах лінії розмежування, при цьому такі контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Таким чином, особа підлягає відповідальності за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП виключно у разі переміщення саме через лінію розмежування поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, на позивача накладено стягнення за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП за перетинання державного кордону через непрацюючий пункт пропуску Успенка до РФ.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний кордон України», державним кордоном України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Згідно з частинами 1 та 3статті 9 цього Закону, перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Стаття 35 Закону України «Про державний кордон України» передбачає, що особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.

Таким чином, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини справи про перетин державного кордону не утворюють собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, оскільки об`єктивна сторона вказаного правопорушення полягає в недотриманні правил в`їзду/виїзду поза визначеними контрольними пунктами саме через лінію розмежування, а не державного кордону.

На підставі вищевикладеного, враховуючи що відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження дійсності викладених в постанові про адміністративне правопорушення фактичних обставин справи, приймаючи до уваги також той факт, що інкриміноване відповідачу діяння не охоплюється складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, суд приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У зв`язку з викладеним, з врахуванням правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року по справі 742/2298/17, суд приходить до висновку, що з Луганського прикордонного загону підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подані позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 243-246, 250, 251, 286 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 про скасування постанови № 139387 від 13.01.2021 року про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову №139387 від 13 січня 2021 року, винесену старшим прикордонних нарядів в пункті пропуску, начальником групи інспекторів ПК віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_2 , якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 204-2 КУпАП закрити.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у виді судового збору в розмірі 454 грн. 00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області.

Суддя Я.Ю.Кучко