Справа № 360/4520/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року справа №360/4520/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 р. (у повному обсязі складено 29 грудня 2020 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі № 360/4520/20 (головуючий І інстанції суддя С.В. Борзаниця) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

20.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач), в якій просив стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2016 по 22.09.2020 в сумі 6 428, 80 грн.; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-11).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2016 по 22.09.2020 на загальну суму 6332,37 грн (шість тисяч триста тридцять дві гривні 37 коп.).

Вирішено питання судових витрат (а.с. 71-75).

Відповідач не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що розрахунок при звільненні з позивачем відбувся у серпні 2016 року. Питання щодо виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні за період з 2015 по 2016 роки виникло у позивача у травні 2020 після отримання листа ГУНП від 30.03.2020, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду.

Апелянт звертає увагу на те, що позивач після отримання інформації, викладеної у листі ГУНП від 30.03.2020 взагалі до відповідача з вимогою про нарахування та виплату грошової компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні не звертався, а у заяві ОСОБА_1 від 05.03.2020 міститься лише вимога щодо отримання відповідної інформації.

Таким чином, спір щодо невиплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні виник майже через чотири роки після звільнення позивача.

30.03.21 від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив її за матеріалами справи і дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За правовою позицією, наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Предметом цього спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

В частині третій статті 122 КАС України занотовано: для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

Отже, КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, наказом ГУНП в Луганській області від 20 липня 2016 року № 470 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 20 липня 2016 року (а.с. 21).

Остаточний розрахунок проведено з позивачем 22.09.2020 (а.с. 13, 20).

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 20.11.2020, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні за період з 2015 по 2016 роки виникло у позивача у травні 2020 року після отримання листа ГУНП від 30.03.2020 № 327/111/22/05-2020 (а.с. 46-49).

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.12.2020 у справі № 360/4485/19 та у постанові від 11.02.2021 у справі № 360/917/19.

Окрім того, у рішенні Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 825/742/16 суд дійшов до висновку: «Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні. Як свідчать матеріали справи здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

З встановлених відповідно до постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 у справі № 825/3796/15-а обставин вбачається, що питання щодо розміру виплаченої йому індексації за 2008-2013 роки, виникло у позивача у липні 2015 року, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача з відповідним листом. Отримання інформації від відповідача щодо виплаченої йому індексації за період з січня 2010 року по жовтень 2013 року та щодо невиплати останньої за 2008-2009 роки стало підставою для звернення позивача з листом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, яке в листі від 30.11.2015 зазначило про наявність у нього права на індексацію заробітної плати за період роботи з 01.02.2008 по 21.10.2013, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області індексації з травня 2008 року по грудень 2009. Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації з травня 2008 року по грудень 2009 виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача.

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні».

Частина ч. 5 ст. 242 КАС України обумовлює, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин судом апеляційної інстанції враховані висновки Верховного Суду у справах № 825/742/16, № 360/4485/19 та № 360/917/19.

Зазначені обставини справи залишилися поза увагою суду першої інстанції, що призвело до прийняття помилкового рішення у справі, яке підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення позовних вимог без розгляду.

За приписами п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

У разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску (ч. 6 ст. 161 КАС України).

Разом з тим, позивач не порушував питання поновлення строків на звернення до суду з позовними вимогами.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки позивач звернувся до суду з пропущенням строку звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому позов підлягає залишенню без розгляду.

За унормуванням ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За встановлених обставин та норм процесуального закону, суд апеляційної інстанції вирішив, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки не застосував ч. 5 ст. 122, п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 122, 161, 240, 242, 250, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 р. у справі № 360/4520/20 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 березня 2021 року.

Головуючий Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв