Справа № 500/2690/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2690/20 пров. № А/857/15259/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Гуляка В.В.

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року у справі №500/2690/20 (суддя Мандзій О.П., м. Тернопіль) за позовом ОСОБА_1 до Управління справами Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління справами Апарату Верховної Ради України, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив зобов`язати Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2020 року по 04.10.2020 року включно.

Рішенням від 24 листопада 2020 року Тернопільський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.

Зобов`язав Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2020 року по 04.10.2020 року.

В задоволені решті позовних вимог відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд надав захист правам позивача за період з 01.09.2020 по 04.10.2020, мотивуючи це тим, що помилка невірно зазначена дата, з якої необхідно нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у резолютивній частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі №500/476/20, об`єктивно перешкоджала відповідачу здійснити таку виплату.

Апелянт вважає таке мотивування помилковим, оскільки обов`язок з виплати середнього заробітку існував не в силу рішення суду, а в силу закону; рішення суду лише спонукало до виконання цього обов`язку в силу механізмів примусового виконання. Отже, з 30.08.2019 по день фактичного виконання обов`язку зі сплати заробітної плати відповідач був зобов`язаний нараховувати та виплатити середній заробіток.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Управління справами Апарату Верховної Ради України правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №500/476/20, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, зобов`язано Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 89 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Зобов`язано Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2020 року по дату прийняття рішення у даній справі.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 року у справі №500/476/20 виправлено допущену описку у третьому абзаці резолютивної частини рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління справами Апарату Верховної ради України про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та виплати середнього заробітку, та замість невірно зазначеної дати, з якої необхідно нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні "30.08.2020 року" читати вірну "30.08.2019 року".

Позивач заявою від 17.09.2020 року, адресованою Апарату Верховної ради України, просив здійснити добровільне виконання рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року, а також нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку за період, не охоплений судовим рішення, а саме - з 01.05.2020 року по день повного фактичного розрахунку для уникнення ініціювання нових судових проваджень. Однак відповіді не отримав.

Вважаючи невиплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що ураховуючи зміст ст.117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні, та те, що період затримки виплати заборгованості пов`язаний з помилкою у судовому рішенні, позивач має право на компенсацію середнього заробітку з моменту усунення помилок технічного характеру в рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №500/476/20 до проведення остаточного розрахунку з ним, тобто з 01.09.2020 року по 04.10.2020 року, що становить 34 дні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами існував спір щодо належних позивачу сум компенсації за невикористані 89 календарних днів щорічної основної відпустки, який відповідно до рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі №500/476/20, що набрало законної сили 09.06.2020, вирішено на користь позивача. Рішенням зобов`язано Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 89 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Зобов`язано Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2020 року по дату прийняття рішення у справі.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем платіжним дорученням №18445 від 05.10.2020 року перераховано кошти у сумі 119402,10 грн на рахунок позивача, тобто із затримкою.

При цьому суд першої інстанції врахував обставину щодо неправильного зазначення у резолютивній частині наведеного вище рішення суду дати, з якого слід було нарахувати й виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (30.08.2020 замість 30.08.2019) та виправлення такої описки ухвалою суду, що набрала законної сили 31.08.2020, як таку, що була об`єктивною перешкодою для вчасного виконання рішення суду.

Проте такі аргументи суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими, оскільки, як правильно зазначив апелянт, обов`язок щодо нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні виникає у роботодавця в силу закону за умови невчасної виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Невчасний розрахунок підтверджується платіжним дорученням від 05.10.2020, а вирішення спору на користь працівника - рішенням Тернопільської окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №500/476/20.

Відтак, в силу вимог ч. 2 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен був виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що нарахування відшкодування середнього заробітку по 30.04.2020 охоплювалося рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 та було виплачено 05.10.2020, період відповідальності роботодавця, передбачений ст. 117 КЗпП України, у даній справі становить з 01.05.2020 по 04.10.2020.

При цьому колегія суддів відхиляє покликання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №816/1640/17 щодо можливості зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника з врахуванням конкретних обставин, зокрема, причин, з якими пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, оскілки у даній справі суд зменшив не суму відшкодування з обґрунтуванням відповідних обставин, а скоротив період, за який таке відшкодування передбачено законом.

До того ж, вказуючи на бездіяльність позивача в частині звернення з заявою про виправлення описки в рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.04.2020, суд залишив поза увагою й бездіяльність відповідача, який, беручи до уваги обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та дійсне бажання виконати його, міг самостійно звернутися до суду з такою заявою.

Суд першої інстанції не звернув на вказані обставини належної уваги, а тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування ст.117 КЗпП України та нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, проте необґрунтовано задовольнив позовні вимоги лише за частину періоду.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року у справі №500/2690/20 та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2020 року по 04.10.2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
В. В. Гуляк
Повне судове рішення складено 26.03.2021.