Справа № 380/9167/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9167/20 пров. № А/857/2749/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Бруновської Н.В., Довгої О.І.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

представника апелянтів Слиш Г.С.,

представника позивача Сірий А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Львові справу за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року (ухвалене головуючим суддею Мартинюк В.Я. об 11 год. 09 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 16 грудня 2020 року) у справі № 380/9167/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просив стягнути середній заробіток за посадою першого заступника прокурора Львівської області, за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.03.2020 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі по 25.09.2020, за 131 робочий день в сумі 270017 грн 20 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року його було поновлено на посаді першого заступника прокурора Львівської області та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2058790 грн 29 коп. Вказує, що заробітна плата за період від часу ухвалення вказаного судового рішення до часу фактичного поновлення на роботі (25.09.2020) 131 робочий день не нараховувалися та не виплачувалися. Зазначає, що звертався до відповідача з приводу даного питання, однак останній повідомив, що вказаний період не охоплювався змістом судового рішення від 23.03.2020, а тому немає підстав для оплати заробітної плати за цей період.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 261772 грн 40 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів В іншій частині у задоволені позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що невиплата Львівською обласною прокуратурою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2020 по 24.09.2020 не відповідає критерію правомірності, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому вимоги щодо стягнення цієї суми, як спосіб захисту порушеного права від зазначених протиправних дій, підлягають задоволенню.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили відповідачі, у апеляційних скаргах покликаються на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Зокрема Офіс Генерального прокурора в апеляційні скарзі покликається на недобросовісність поведінки позивача щодо не пред`явлення виконавчого документа до виконання в частині поновлення його на посаді.

В свою чергу, апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури обгрунтована тим, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року у справі 813/7853/14 перебувало на виконання в Офісі Генерального прокурора, який є роботодавцем позивача, а тому Львівська обласна прокуратура не може відповідати за діяльність іншої юридичної особи.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник апелянтів в судовому засіданні підтримав апеляційні скарги та надав пояснення, просить апеляційні скарги задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 у справі №813/7853/14:

визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1461к про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України;

поновлено позивача на посаді першого заступника прокурора Львівської області з 24.10.2014;

стягнуто з Прокуратури Львівської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 23.03.2020 в сумі 2058790 грн 29 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Наказом Офісу Генерального прокурора № 362к від 25.09.2020 наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1461к про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Львівської області скасовано та поновлено його на посаді першого заступника прокурора Львівської області з 24.10.2014. Підставою наказу є рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2020, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 у справі № 813/7853/14.

Фактично позивача поновлено на посаді першого заступника прокурора Львівської області з 25.09.2020, а тому він вважає, що наявні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.03.2020 по 25.09.2020.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства України вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 у справі №813/7853/14, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, встановлено, що середньоденний заробіток з урахуванням підвищення тарифних ставок та посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення становить 2061 грн 20 коп., а середньомісячний 25754 грн 25 коп.

Згідно ч.4 ст.7 8 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням ч.4 ст.78 КАС України, суд вважає за необхідне взяти за основу розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати позивача, встановлений у згаданому рішенні суду.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, судом першої інстанції вірно враховано період з 24.03.2020 по 24.09.2020 (фактично поновлений 25.09.2020, як зазначено в позовній заяві) та лист Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19. Така кількість днів становить 127.

З урахуванням викладеного, сума, які підлягає стягненню, дорівнює 261772 грн. 40 коп (2061 грн. 20 коп (середньоденний розмір заробітної плати) х 127 (кількість днів за час затримки виконання судового рішення), за виключенням податків та обов`язкових платежів.

Щодо доводів Офісу Генерального прокурора на недобросовісність поведінки позивача щодо не пред`явлення виконавчого документа до виконання в частині поновлення його на посаді то колегія суддів вважає за потрібне зазначити таке.

Так, зокрема в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 у справі № 813/7853/14, яке набрало законної в резолютивній його частині судом зазначено, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді першого заступника прокурора Львівської області та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 25754 грн 95 коп. звернуто до негайного виконання і не виконувалося відповідачем до 25.09.2020.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, чи позивач буде пред`являти виконавчий документ до виконання в частині поновлення його на посаді.

Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що посилання Львівської обласної прокуратури на те, що вони не є роботодавцем позивача та, отже, затримка виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді відбулась не з її вини, є безпідставними, оскільки відповідно до статей 1, 7 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, до складу якої входить, серед іншого, Офіс Генерального прокурора та регіональні прокуратури, а отже несвоєчасне поновлення позивача на посаді першого заступника прокурора Львівської області Офісом Генерального прокурора, за умови отримання ним заробітної плати у прокуратурі Львівської області, не може бути підставою для відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Тобто, суд першої та апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи № 813/7853/14 підтвердили незаконність звільнення позивача та поновили його на посаді. Механізм поновлення позивача на посаді суди як першої так і апеляційної інстанції не визначали - це безпосередній обов`язок роботодавця.

Інакший підхід не забезпечить дотримання гарантій, взятих на себе державою, у разі незаконного звільнення особи, а також суперечив би принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (дивитися рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72, від 08.04.2008, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37, від 25.11.2008).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг відповідачів не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року у справі № 380/9167/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 26 березня 2021 року