Справа № 380/12034/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2021 року зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

в с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до військової часини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , в якому позивач просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період в сумі 55229,64грн.

Ухвалою від 18.12.2020 суддя залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений суддею строк позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою від 14.01.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні позивача, а саме несвоєчасно виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2018 роки та індексацію грошового забезпечення. Тому відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення (середній заробіток) у розмірі 55229,64грн. за період з 18.05.2018 по 26.11.2020.

11.03.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що на спірні правовідносини не поширює свою дію законодавство про працю, на яке посилається позивач, зокрема норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Зазначає, що позивачу несвоєчасно виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки у сумі 14657,51грн та індексація грошового забезпечення у розмірі 39930,20грн. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію у розмірі 55229,64грн, яка перевищує суму несвоєчасно виплачених коштів (54587,70грн). Також представник відповідача звертає увагу на те, що невиплата належних позивачу сум не носить свавільного характеру, а пов`язана з помилковим застосуванням норм чинного законодавства.

Представник позивача 17.03.2021 подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що при підготовці позовної заяви позивач враховував принцип співмірності. Так, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні становить 550630,09грн., тоді як позивач просить про стягнення значно меншої суми, а саме 55229,64грн. Крім того, зазначає, що у відзиві відповідач використовував правову позицію, викладену в рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 у справі №120/7030/20-а.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2018 №105 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 у справі №1.380.2019.006694 задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , зокрема зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

На виконання вказаного судового рішення 07.05.2020 відповідач перерахував позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік у розмірі 14805,57грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками (а.с.16 17).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 у справі №380/6034/20 задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , зокрема зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

На виконання вказаного судового рішення 26.11.2020 відповідач перерахував позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у розмірі 39930,20грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками (а.с.30-31).

Виходячи з наявності підстав стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення), позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статею 116 вказаного Кодексу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Суд встановив, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 18.05.2018.

Відповідач 07.05.2020 перерахував позивачу заборгованість із виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2018 роки у сумі 14805,57грн., а 26.11.2020 заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у розмірі 39930,20грн.

Відтак, період з 19.05.2020 по 25.11.2020 є періодом за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та який становить 922 календарних дні.

Водночас, суд звертає увагу позивача, що середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати окремо за період з 19.05.2018 по 06.05.2020 (719 календарних дні) щодо несвоєчасної виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 14805,57грн. та за період з 19.05.2018 по 25.11.2020 (922 календарних дні) щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20грн. З урахуванням викладеного, позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

Згідно з довідкою про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 від 03.11.2020 №350/173/171/298 середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 603,29грн.

Суд при розгляді справи враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 №13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18), та бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку в частині компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2018 роки складає: 14805,57грн (нарахована компенсація за невикористані дні додаткової відпустки) / 433765,51 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 3,41%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з урахуванням істотності частки 3,41 % становить: 603,29 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 3,41% = 20,57 грн; 20,57 грн * 719 (кількість днів затримки розрахунку) = 14789,83грн.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку в частині індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 складає: 39930,20грн (нарахована індексація грошового забезпечення) / 556233,38 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 7,18%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення з урахуванням істотності частки 7,18 % становить: 603,29 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 7,18% = 43,32 грн; 43,32 грн * 922 (кількість днів затримки розрахунку) = 39941,04грн.

Відповідно загальна сума компенсації середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 54730,87грн.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення) за період з 19.05.2018 по 25.11.2020 у розмірі 54730,87грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути сплачений судовий збір на суму 908,00 грн. відповідно до квитанції від 22.12.2020 №0.0..1.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:
позов задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 - 2018 роки, невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018) за період з 19.05.2018 по 25.11.2020 у розмірі 54730 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот тридцять) грн. 87коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім)грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 29 березня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик