Справа № 405/595/17
Суддя: Шевченко І. М.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 405/595/17
УХВАЛА

29.03.2021 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький справу за заявою Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крикун Олени Миколаївни, боржник: Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, стягувач: ОСОБА_1 про заміну способу і порядку виконання рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крикун Олена Миколаївна звернулася до суд із заявою, в якій просила змінити спосіб і порядок виконання рішення суду на підставі якого Ленінським районним судом м. Кіровограда видано виконавчий лист № 405/595/17 від 05.02.2020 року, яким зобов`язано Кропивницьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону України від 12.07.2001 року № 2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки військової прокуратури Південного регіону України № 18-172 вих.-16 від 21.09.2016 року про посадовий оклад та з урахуванням інших виплат, сум надбавок, доплат, премій, допомог, індексацій, визначених в наявній в пенсійній справі довідці, виданій військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону від 14.12.2010 року за вих. № 1981, із збереженням проценту для розрахунку пенсії від заробітку в розмірі 90% без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугу років з 01.09.2016 року, шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 нараховану доплату за період з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року, у розмірі 142 459,80 грн.

У заяві державний виконавець зазначає, що до органів ДВС від боржника надійшов лист 23.10.2020 року, в якому вказано, що перерахунок пенсії стягувачу зроблено, стягувач отримує її у підвищеному (перерахованому) розмірі щомісячно. Проте, боржник відмовляється сплатити заборгованість за період 01.09.2016 року по 31.08.2020 року, у розмірі 142 459,80 грн., посилаючись на вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та інше бюджетне і пенсійне законодавство, за змістом яких виплата пенсій прокурорським працівникам здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а для виконання рішень суду бюджетні асигнування мають бути передбачені в Державному бюджеті України на відповідний рік. Боржник вказує, що нараховану доплату стягувач отримає за умови наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Державний виконавець просить суд змінити спосіб і порядок виконання рішення суду з зобов`язання вчинити дії на стягнення коштів, оскільки, спеціальним законом Законом України «Про виконавче провадження» (п.10 ч.3 ст.18) державний виконавець має, у разі невиконання боржником рішення суду зобов`язального характеру, просити суд змінити спосіб і порядок виконання рішення, у даному випадку на стягнення певної грошової суми з боржника, нарахованої ним самостійно на виконання судового рішення.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені. Стягувач надав письмове пояснення щодо заяви та заяву про розгляд справи без його участі. Інші учасники причини неявки суду не сповістили. Неявка державного виконавця, стягувача та боржника, повідомлених належним чином, не перешкоджає судовому розгляду відповідно до приписів частини 2 статті 378 КАС України.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.06.2017 року у справі № 405/595/17 (проваження № 2-а/405/23/17), залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Кропивницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити дії, - задоволено.

Визнано протиправними дії Кропивницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області щодо відмови здійснити перерахунок пенсії за вислугою років ОСОБА_1 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 05.10.1995 року № 358/95-ВР, у редакції Закону України від 12.07.2001 року № 2663-ІІІ) на підставі довідки військової прокуратури Південного регіону України № 18-172 вих-16 від 21.09.2016 року про посадовий оклад та з урахуванням інших виплат, сум надбавок, доплат, премій, допомог, індексацій, визначених в наявній в пенсійній справі довідці, виданої військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону від 14.12.2010 року за вих. № 1981, із збереженням проценту для розрахунку пенсії від заробітку в розмірі 90% без обмеження граничного розміру пенсії.

Скасовано рішення Кропивницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області № 171521 від 31.01.2017 року про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Кропивницьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону України від 12.07.2001 року № 2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки військової прокуратури Південного регіону України № 18-172 вих.-16 від 21.09.2016 року про посадовий оклад та з урахуванням інших виплат, сум надбавок, доплат, премій, допомог, індексацій, визначених в наявній в пенсійній справі довідці, виданій військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону від 14.12.2010 року за вих. № 1981, із збереженням проценту для розрахунку пенсії від заробітку в розмірі 90% без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугу років з 01.09.2016 року.

Судове рішення набрало законної сили 20.01.2020 року та підлягає виконанню.

На виконання зазначеного судового рішення 05.02.2020 року Ленінським районним судом міста Кіровограда видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до органів ДВС.

Старшим державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Донцовою О.В. за вихідним № 3085-02.1-27 від 06.02.2020 року разом із повідомленням від 06.02.2020 року виконавчий лист повернуто стягувачу з посиланням на п.5 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на припинення існування в ЄДР згідно із записом від 26.03.2018 року Кіровоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області ().

Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 20.03.2020 року у справі № 405/595/17(провадження № 6-а/405/3/20), замінено сторону виконавчого провадження (боржника) Кропивницьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області () його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (, поштовий індекс 25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а, тел. 33-04-52, email:).

В межах встановленого законом 3-річного строку виконавчий документ пред`явлений для виконання до органів ДВС, на підставі якого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Крикун Оленою Миколаївною відкрито виконавче провадження № 62219528.

В межах названого виконавчого провадження № 62219528 рішення суду виконано боржником частково, а саме, боржник на підставі власного рішення № 21 від 07.02.2020 року здійснив перерахунок розміру пенсії стягувачу в бік збільшення, підвищивши її на різницю у збільшенні посадового окладу (між новим і попереднім) та застосував цю різницю при перерахунку відсоткової надбавки за вислугу років, які вираховується у відсотковому значенні від нового посадового окладу. Тобто, перерахунок зробив частково.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 16.06.2020 року у справі № 405/595/17, залишеною без змін ухвалами Третього апеляційною адміністративного суду від 13.10.2020 року та від 10.02.2021 року, надано роз`яснення судового рішення про повний перерахунок розміру пенсії.

23.10.2020 року до відділу ДВС від боржника надійшов лист, в якому зазначено, що перерахунок пенсії стягувачу зроблено у повному обсязі, стягувач отримує її підвищеному (перерахованому) розмірі щомісячно, що не оскаржується іншими учасниками справи. Проте, боржник відмовляється сплатити заборгованість за період з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року, у розмірі 142 459,80 грн., посилаючись на вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та інше бюджетне і пенсійне законодавство, за змістом яких виплата пенсій прокурорським працівникам здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а для виконання рішень суду бюджетні асигнування мають бути передбачені в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Боржник вказує, що нараховану доплату, згідно з Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стягувач отримає за умови наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Відповідно до приписів частини 1 статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Отже, з заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення може звернутися державний виконавець у випадках, які встановлені законом. Такий випадок передбачено приписами статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013 року.

Цією нормою права встановлено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавчепровадження» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Отже, звернення до суду є обов`язком державного виконавця, який виникає через два місяці з дня відкриття виконавчого провадження за умови, що рішення суду не виконане, а стягувач не чинить перешкоди провадженню виконавчих дій. Виконання згаданого обов`язку не пов`язане з наявністю інших причин. У даному випадку пенсія підпадає під поняття «майно», рішення суду, яке виконував державний виконавець, носить зобов`язальний характер стосовно державного органу, стягувач не чинив перешкод, звернення до суду мало місце з дотриманням строку, що встановленний приписами статті 7 Закону. Підсумовуючи, суд зробив висновок, що заяву державного виконавця належить розглянути по суті. Суд зобов`язав боржника перерахувати пенсію стягувачу, починаючи з 01.09.2016 року, і сплатити заборгованість, у тому числі за період зі згаданої дати до 31.08.2020 року. Суд не встановлював часткові розміри і періодичність сплати заборгованості, а тому, кошти повинні бути сплачені боржником одним або декількома платежами упродовж короткого періоду часу після набрання рішенням суду законної сили (упродовж декількох днів).

За загальним правилом, несвоєчасна виплата пенсії або не у повному розмірі може мати місце з двох причин: з вини пенсіонера та Пенсійного фонду України.

Приписами статті 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», встановлено порядок сплати заборгованості з пенсії у згаданих двох випадках. Так, цією нормою права визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Отже, у випадку, коли заборгованість з виплати пенсії виникла з вини державного органу, то графік її погашення не складається. Якщо не складається, то треба розуміти, що вона сплачується негайно.

У даній справі заборгованість виникла з вини держави.

Прийнявши рішення, яким боржник фактично сам відстрочив і розстрочив сплату нарахованої заборгованості за період з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року, у сумі 142 459,80 грн. з пенсії перед стягувачем, він втрутився в правове регулювання даних відносин, рішення про які вже вирішені судом і підлягають виконанню.

Однак, відповідно до приписів частини 1 статті 378 КАС України відстрочити чи розстрочити виконання судового рішення може тільки суд, а не субєкт владних повноважень. Стягувач не звертався з таким зверненням до суду.

Верховний Суд України, переглядаючи рішення судів про стягнення коштів з територіального органу Пенсійного фонду України, зробив такий висновок.

«З огляду на положення статей 21, 105, 162 КАС адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен був визнати такі дії незаконними і зобов`язати відповідачів провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум».

Цей висновок не може впливати на вирішення спірних правовідносин, оскільки у даному випадку не вирішувався позов і суд застосовував Закон 2, котрий набрав чинності з 01.01.2013 року.

Суд також приймає до уваги, що зі спірного питання склалася судова практика, зокрема, ухвала Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року у справі № 340/648/19, залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020 року, ухвала Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року у справі № 811/1173/18, залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.06.2020 року та ін. справи даної категорії. В даних ухвалах суд погодився з пропозицією державного виконавця про необхідність зміни способу і порядку виконання рішення суду з зобов`язання на стягнення.

Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом п.5 ч.3 ст. 2 КАС України однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є обов`язковість виконання судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював ЄСПЛ, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. При виконанні рішень адміністративних судів не на користь суб`єкта владних повноважень, останній, як правило, безпідставно ухиляється від виконання або зловживає своїми процесуальними правами, в той час, як виконавча служба не завжди здатна забезпечити належне примусове виконання цих рішень. Такий стан речей значно знижує авторитетність судів у суспільстві і перетворює їх на недієвий інститут. Адже будь-який судовий процес повинен завершуватися реалізацією прийнятого рішення.

У рішенні в справі «Олсон проти Швеції» Європейський суд з прав людини сформулював вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень, а саме: «Закон, яким надаються повноваження певним органам державної влади, має бути таким, щоб обсяг повноважень та спосіб їх застосування були зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховувалась легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивіду адекватний захист від свавільного втручання».

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.04.2005 року «Афанасьєв проти України» вказав, що спосіб захисту, що вимагається в ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Крім того, у висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема передбачає, що судове рішення повинно бути таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

Відповідно до приписів ст. 6 та ст.7 КАСУкраїни суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі «Серков проти України» ЄСПЛ наголошує про застосування підходу, який був би сприятливішим для заявника. Практика ЄСПЛ дає ґрунтовні підстави для ствердження, що під час вирішення питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, в справах «Пан Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном» або коштами, уключаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (Рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ усправі від 01.06.2006 року «Федоренко проти України»).

В контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «майно» охоплює, як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які, заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»).

При цьому, ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин, як на свою власність.

Таким чином, стаття 1 вказаного Першого протоколу повинна бути застосована судом для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ, є достатні законні підстави.

Таким чином, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі, якщо особу не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Окрім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності, як засадничої складової принципу верховенства права.

Зокрема, в Рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні ЄСПЛ від 13.12. 2001 року в справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Водночас із цим, у Рішенні ЄСПЛ від 26.06.2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (пункт 52).

Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду України, висловленими, зокрема, в постановах від 10.12.2013 року (№ 21-348а13) та від 17.12.2013 року (№ 21-445а13).

У пунктах 46, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Системний аналіз наведених норм матеріального і процесуального права дозволяє укласти висновок про можливість задоволення заяви державного виконавця та зміни способу і порядку виконання судового рішення.

Керуючись ст. 378 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крикун Олени Миколаївни, боржник: Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, стягувач: ОСОБА_1 про заміну способу і порядку виконання рішення задовольнити.

Замінити спосіб і порядок виконання рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист № 405/595/17 від 05.02.2020 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про зобов`язання Кропивницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону України від 12.07.2001 року № 2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки військової прокуратури Південного регіону України № 18-172 вих.-16 від 21.09.2016 року про посадовий оклад та з урахуванням інших виплат, сум надбавок, доплат, премій, допомог, індексацій, визначених в наявній в пенсійній справі довідці, виданій військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону від 14.12.2010 року за вих. № 1981, із збереженням проценту для розрахунку пенсії від заробітку в розмірі 90% без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугу років з 01.09.2016 року, шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 нараховану доплату за період з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року, у розмірі 142 459,80 грн.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала в повному обсязі виготовлена 29.03.2021 року.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко