Справа № 640/16954/20
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року м. Київ № 640/16954/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Рябого І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ТБК Альтіс"
до про Головного управління ДПС у м. Києві, Державної податкової служби України визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

за участю:

від позивача - Леськов П.І.;

від відповідача (ГУ ДПС) - Коваленко Л.В.;

від відповідача (ДПСУ) - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТБК Альтіс" (далі - ТОВ "ТБК Альтіс") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Державної податкової служби України (да - ДПС) під час розгляду скарги позивача та скасувати рішення ДПС про результати розгляду скарги від 15.06.2020 № 19098/6/99-00-06-02-01-06;

- визнати протиправними дії та бездіяльність ДПС та Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві) та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102;

- визнати протиправними дії та бездіяльність ДПС та ГУ ДПС у м. Києві та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102;

- визнати протиправними дії та бездіяльність ДПС та ГУ ДПС у м. Києві та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.04.2020 № 7.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ДПС під час адміністративного оскарження товариством податкових повідомлень-рішень не було дотримано строків розгляду поданої скарги. Крім того, вважає, що під час адміністративного оскарження ДПС обмежено конституційне право позивача на отримання належної правової допомоги, внаслідок неповідомлення уповноваженого представника позивача про дату, час та місце розгляду скарги. Звертає увагу і на застосуванні ДПС нормативно-правових актів, які не діяли на час виникнення спірних правовідносин. Вважає, що у ГУ ДПС у м. Києві не було правових підстав для донарахування позивачеві грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємства, позаяк останнє здійснено поза межами строків, визначених статтею 102 Податкового кодексу України. Крім того, не витримує критики посилання ГУ ДПС у м. Києві та їх посадових осіб на критерій визначення безнадійної заборгованості, оскільки в цій частині взагалі здійснено підміну понять боржника і кредитора, оскільки ТОВ "Трансбуд-Компані" у відповідних правовідносинах є кредитором Товариства. Вважає, що не відповідають дійсності та фактичним обставинам твердження з неналежними спробами притягнення до фактичних обставин справи пункту 15 Стандарту 15 та всі будь-які твердження щодо наявності заборгованості перед Товариством, яка не підлягає погашенню, та те, що заборгованість за договорами є доходом товариства, оскільки строк виконання зобов`язань товариства перед ТОВ "Трансбуд-Компані" не настав, а відповідні права вимоги до товариства можуть бути продані (відчужені) в процесі банкрутства ТОВ "Трансбуд-Компані". Звертає увагу і на, що оскільки втрати державного бюджету не виникають, то і сума пільги не визначається. Стверджує, що Товариство не користувалось пільгами у звітних періодах, а тому пільговий звіт не подавався. Вважає, що порушення, встановлене контролюючим органом у підпункті 3.1.4.2 пункту 3.1.4 розділу ІІІ акта перевірки, не підтверджено документально, що також свідчить про формальний підхід відповідача.

Ухвалою суду від 09.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/16954/20 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 08.10.2020.

01.10.2020 до суду від представника ГУ ДПС у м. Києві Заруцького Р.І. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що згідно даних бухгалтерського обліку ТОВ "ТБК Альтіс" станом на 01.01.2019 обліковувалась кредиторська заборгованість по контрагенту ТОВ "Трансбуд-Компані": по балансовому рахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" - в сумі 805272,38 грн (виникла в процесі операційного циклу внаслідок проведення фінансово-господарських операцій з вказаним постачальником ТМЦ та послуг); по балансовому рахунку 6851 "Розрахунки з іншими кредиторами у вітчизняній валюті" - в сумі 7483322,46 грн (виникла внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги, у яких ТОВ "ТБК Альтіс" визначено як новий кредитор). Поряд з цим, постановою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі № 910/25715/15 ТОВ "Трансбуд-Компані" визнано банкрутом. Враховуючи викладене, вважає, що позивачем в порушення пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, статті 4 Закону України № 996, пункту 5 П(С)БО 15 не включено до складу інших доходів суму 8288595,00 грн - розмір заборгованості, яка не підлягає погашенню, що призвело до заниження та несплати в бюджет податку на прибуток на загальну суму 1491947,00 грн. Також звернув увагу, що ТОВ "ТБК Альтіс" задекларувало від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за І квартал 2017 року - 1374008,00 грн, за півріччя 2017 року - 5994247,00 грн, за три квартали 2017 року - 5086865,00 грн. Зазначив, що до інших пільг віднесено зменшення фінансового результату до оподаткування на суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років. З урахуванням пункту 3 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, ТОВ "ТБК Альтіс" повинно було подати звіт. Також звернув увагу, що під час перевірки виявлено, що позивачем у податкових розрахунках невірно відображені ідентифікаційні коди фізичних осіб, що мало наслідком зміни платника податку. Згідно повідомлень щодо допущених помилок зазначено код помилки "99". За наведених обставин вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Також 01.10.2020 до суду від представника ГУ ДПС у м. Києві Заруцького Р.І. надійшла заява про виклик свідка - головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок у сфері видобування та переробки природних ресурсів управління перевірок у сфері матеріального виробництва Департаменту податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у м. Києві ОСОБА_1

07.10.2020 до суду від представника ДПС Лягери А.О. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що оскаржуване рішення ДПС не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а відтак безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

У судовому засіданні 08.10.2020 оголошено перерву до 12.11.2020.

13.10.2020 до суду від представника позивача Давиденка М.М. надійшло клопотання про поновлення строку для подання відповіді на відзив.

13.10.2020 до суду від представника позивача Давиденка М.М. надійшла відповідь на відзиви відповідачів, за змістом яких останній просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

21.10.2020 до суду від представника ГУ ДПС у м. Києві Пущука М. надійшло клопотання про направлення на адресу контролюючого органу позовних матеріалів.

Зважаючи на перебування головуючого судді Катющенка В.П. на лікарняному, 12.11.2020 адміністративну справу № 640/16954/20 знято з розгляду, наступне судове засідання призначено на 11.02.2021.

У підготовчому судовому засіданні 11.02.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про виклик його посадової особи в якості свідка - ОСОБА_1 у зв`язку з його необґрунтованістю.

Також у підготовчому судовому засіданні 11.02.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, визнано необґрунтованим клопотання Головного управління ДПС у м. Києві, подане до суду 21.10.2020, про надіслання на адресу останнього копій позовних матеріалів.

Ухвалою суду від 11.02.2021 закрито підготовче провадження у справі № 640/16954/20 та призначено розгляд справи по суті у судове засідання на 18.03.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 18.03.2021 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник ГУ ДПС у м. Києві у судовому засіданні 18.03.2021 заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник ДПС у судове засідання 18.03.2021 не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 18.03.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У період з 21.01.2020 по 02.03.2020 посадовими особами ГУ ДПС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "ТБК Альтіс", за результатами якої складено акт від 10.03.2020 № 170/26-15-05-01-02/37394849 (том 1 а.с. 16-38).

Актом перевірки з питань, що оскаржуються позивачем, зафіксовано порушення:

пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ зі змінами та доповненнями, статті 4 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зі змінами та доповненнями, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 № 860/4153, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 1491947,00 грн, в тому числі: за три квартали 2019 року - на 1491947,00 грн;

підпункту 16.1.6 пункту 16.1 статті 16, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ зі змінами та доповненнями, а саме: неподання до контролюючого органу звіту про суми отриманих пільг за І квартал 2017 року, півріччя 2017 року, дев`ять календарних місяців 2017 року;

пункту 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4, та пункту 51.1 статті 51, підпункту "б" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ, а саме: подання не в повному обсязі з недостовірними відомостями податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків за 4 квартал 2016 року, за 1, 2, 3 квартали 2017 року, за 2 квартал 2019 року.

На підставі виявлених порушень ГУ ДПС у м. Києві прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

від 06.04.2020 № 7, яким за платежем: податок на доходи фізичних осіб застосовано до ТОВ "ТБК Альтіс" штрафні (фінансові) санкції в сумі 510,00 грн (а.с. 42);

від 08.04.2020 № 0102, яким ТОВ "ТБК Альтіс" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 1864934,00 грн, у тому числі: 1491947,00 грн - за податковими зобов`язаннями та 372987,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 39);

від 08.04.2020 № 0102, яким до ТОВ "ТБК Альтіс" застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 510,00 грн (а.с. 40).

21.04.2020 ТОВ "ТБК Альтіс" скерувало до ДПС скаргу на податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві (а.с. 43-47).

Листом від 13.05.2020 № 15902/6/99-00-08-05-01-06 ДПС повідомило ТОВ "ТБК Альтіс", що відповідно до прийнятої Кабінетом Міністрів України постанови "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Covid-19" від 11.03.2020 № 211 з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу Covid-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, ДПС тимчасово припинено проведення прийомів. Запропоновано звернутись за вказаним номером телефону з питань участі у розгляді матеріалів скарги (а.с. 62).

Рішенням ДПС від 15.06.2020 № 19098/6/99-00-06-02-01-06 скаргу ТОВ "ТБК Альтіс" залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві № 0102, № 0102, № 7 - без змін (а.с. 63-65).

Не погодившись з діями, бездіяльністю та рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій та бездіяльності Державної податкової служби України під час розгляду скарги позивача та скасування рішення Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 15.06.2020 № 19098/6/99-00-06-02-01-06, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

В контексті наведених правових норм суд зазначає, що рішення про результати розгляду скарги не відповідає критерію юридичної значимості, не створює для платника жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжують для нього будь-яких обов`язків, оскільки за своєю суттю лише підтверджує підстави прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

При цьому, твердження позивача про порушення відповідачем строків розгляду скарги та права на участь у розгляді скарги, є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, пунктами 56.8, 56.9 статті 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Таким чином, недотримання контролюючим органом строків розгляду скарги має правовим наслідком задоволення скарги платника податків.

Поряд з цим, Законом України від 30.03.2020 N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесено зміни до ПК України, у тому числі розділ XX "Перехідні положення" доповнено пунктом 52-8 наступного змісту: "Тимчасово, на період до 31 травня 2020 року (включно), зупиняється перебіг строків, встановлених статтею 56 цього Кодексу (в частині процедури адміністративного оскарження), щодо скарг платників податків (крім скарг щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість), що надійшли (надійдуть) до 31 травня 2020 року та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених статтею 56 Податкового кодексу України, статтями 52 - 53 цього Кодексу щодо надання контролюючими органами індивідуальних податкових консультацій в письмовій формі, статтями 73 та 78 цього Кодексу щодо надання платниками податків відповідей на запити контролюючих органів (крім запитів контролюючих органів щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість), що надійшли (надійдуть) платникам податків до 31 травня 2020 року. З 1 червня 2020 року перебіг строків, які зупинялися відповідно до цього пункту, продовжується з урахуванням часу, що минув до такого зупинення".

Як уже було зазначено судом, 21.04.2020 позивачем засобами поштового зв`язку було направлено скаргу до ДПС, тобто, у період зупинення дії строків в частині процедури адміністративного оскарження.

У свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що ДПС з урахуванням змін, внесених Законом N 540-IX до ПК України, дотримано строки розгляду скарги ТОВ "БК Альтіс".

При цьому, розгляд такої скарги без участі уповноваженого представника платника податків не суперечить положенням статті 56 ПК України, позаяк остання не містить імперативних норм щодо обов`язкової участі платника податків.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині визнанні протиправними дій та бездіяльності ДПС, про які позивач заявляє оскаржуючи податкові повідомлення-рішення, позаяк, ДПС не приймало участі при винесення ГУ ДПС у м. Києві оскаржуваних рішень.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102 на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення став висновок контролюючого органу про те, що ТОВ "БК Альтіс" не включено до складу інших доходів розмір заборгованості, яка не підлягає погашенню, в сумі 8288595,00 грн, що призвело до заниження та несплати в бюджет податку на прибуток на загальну суму 1491947,00 грн.

Як вбачається зі змісту акта перевірки згідно даних бухгалтерського обліку ТОВ "ТБК Альтіс" станом на 01.01.2019 обліковувалась кредиторська заборгованість по контрагенту ТОВ "Трансбуд-Компані":

по балансовому рахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" - в сумі 805272,38 грн (виникла в процесі операційного циклу внаслідок проведення фінансово-господарських операцій з вказаним постачальником ТМЦ та послуг);

по балансовому рахунку 6851 "Розрахунки з іншими кредиторами у вітчизняній валюті" - в сумі 7483322,46 грн (виникла внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги, у яких ТОВ "ТБК Альтіс" визначено як новий кредитор).

Поряд з цим, постановою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі № 910/25715/15 ТОВ "Трансбуд-Компані" визнано банкрутом.

На переконання позивача, заборгованість у вказаному розмірі не може вважатись безнадійною, позаяк остання може бути погашена в процесі ліквідаційної процедури.

За визначенням підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення;

в) прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими;

ґ) прострочена понад 180 днів заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб - заборгованість, що не перевищує 25 відсотків мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб);

д) актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента яких визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв`язку з його ліквідацією;

е) сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року;

є) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії щодо примусового стягнення майна боржника не призвели до повного погашення заборгованості;

ж) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством;

з) заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією.

За визначенням статті 1 Кодексу України з питань банкрутства: банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури.

За змістом частини першої статті 59 Кодексу України з питань банкрутства з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури:

господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо;

строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав;

у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута;

відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю;

продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом;

скасовуються арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається;

припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

З аналізу наведених положень Кодексу України з питань банкрутства та ПК України вбачається, що достатньою умовою для визнання заборгованості безнадійною за підпунктом "д" і "з" підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України є наявність постанови господарського суду про визнання боржника банкрутом.

Як вбачається зі змісту акта перевірки та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі № 910/25715/15 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансбуд-Компані" (ідентифікаційний код 25267112) банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру; строк виконання всіх грошових зобов`язань вважати таким, що настав 30.05.2019.

Вказана постанова набрала законної сили 30.05.2019.

Таким чином, заборгованість, що обліковується у бухгалтерському обліку станом на 01.01.2019 по контрагенту ТОВ "Трансбуд-Компані":

по балансовому рахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" - в сумі 805272,38 грн (виникла в процесі операційного циклу внаслідок проведення фінансово-господарських операцій з вказаним постачальником ТМЦ та послуг);

по балансовому рахунку 6851 "Розрахунки з іншими кредиторами у вітчизняній валюті" - в сумі 7483322,46 грн (виникла внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги, у яких ТОВ "ТБК Альтіс" визначено як новий кредитор), є заборгованістю, яка не підлягає погашенню.

За змістом пунктів 44.1, 44.2 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

У свою чергу, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України від 16.07.1999 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон N 996-XIV).

Відповідно до частини другої статті 3, частини першої статті 11 Закону N 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. На підставі даних бухгалтерського обліку підприємства зобов`язані складати фінансову звітність. Фінансову звітність підписують керівник та бухгалтер підприємства.

Частинами першою - четвертою статті 9 Закону N 996-XIV встановлено, що підставою (визначення яких як фактів підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів міститься в абзаці 2 пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 N 88, далі - Положення N 88) для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.

Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

Згідно з частиною п`ятою вказаної статті Закону N 996-XIV господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Частиною другою статті 6 Закону N 996-XIV передбачено, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, який затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Так, методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 N 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за N 860/4153 (далі - НП(С)БО № 15).

Пунктом 5 НП(С)БО № 15 визначено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Критерії визнання доходу, наведені в цьому Національному положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Згідно з пунктом 7 НП(С)БО № 15 визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами:

дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг);

чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг);

інші операційні доходи;

фінансові доходи;

інші доходи.

Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).

Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.

До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо.

До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі).

До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.

Відповідно до пункту 15 НП(С)БО № 15 визначений дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) не коригується на величину пов`язаної з ним сумнівної та безнадійної дебіторської заборгованості. Сума такої заборгованості визнається витратами підприємства згідно з Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість". Доходом визнається сума зобов`язання, яке не підлягає погашенню.

Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що судом встановлено, що заборгованість, яка обліковується у бухгалтерському обліку станом на 01.01.2019 по контрагенту ТОВ "Трансбуд-Компані" є заборгованістю, яка не підлягає погашенню, суд вважає правомірним висновок контролюючого органу про безпідставне невключення позивачем до складу інших доходів 8288595,00 грн.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102 на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Підставою для прийняття вказаного рішення став висновок контролюючого органу про неподання позивачем звіту про суми отриманих пільг за І квартал 2017 року, півріччя 2017 року, дев`ять календарних місяців 2017 року.

Так, згідно з підпунктом 16.1.6 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати контролюючим органам інформацію, відомості про суми коштів, не сплачених до бюджету в зв`язку з отриманням податкових пільг (суми отриманих пільг) та напрями їх використання (щодо умовних податкових пільг - пільг, що надаються за умови використання коштів, вивільнених у суб`єкта господарювання внаслідок надання пільги, у визначеному державою порядку).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Згідно з пунктом 30.2 статті 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Пунктом 30.9 статті 30 ПК України передбачено, що податкова пільга надається шляхом:

а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;

б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору;

в) встановлення зниженої ставки податку та збору;

г) звільнення від сплати податку та збору.

У довідниках № 81/2, № 85/2, затверджених ДФС, у розділі "Інші пільги з податку на прибуток підприємств" є пільга з кодом 11020301, зміст якої полягає в тому, що фінансовий результат до оподаткування зменшують на суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років.

У акті перевірки зафіксовано, що за період з 01.10.2016 по 30.09.2019 ТОВ "БК Альтіс" задекларовано податок на прибуток у сумі 300844,00 грн. За перевірений період ТОВ "БК Альтіс" задекларовано від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток: за І квартал 2017 року - 1374008,00 грн, за півріччя 2017 року - 5994247,00 грн, за три квартали 2017 року - 5086865,00 грн.

Таким чином, зменшення фінансового результату до оподаткування на суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років свідчить про використання позивачем у перевіреному періоді податкової пільги, відповідно у останнього згідно підпункту 16.1.6 пункту 16.1 статті 16 ПК України виник обов`язок подати до контролюючого органу звіт про отримані пільги.

За змістом підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Враховуючи, що позивачем не було подано звіту про суми отриманих пільг за І квартал 2017 року, півріччя 2017 року, дев`ять календарних місяців 2017 року, суд дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно застосовано до останнього штрафну санкцію в сумі 510,00 грн (170,00*3).

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 06.04.2020 № 7 на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Підставою для прийняття вказаного рішення став висновок контролюючого органу про подання ТОВ "ТБК Альтіс" не в повному обсязі з недостовірними відомостями податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків за 4 квартал 2016 року, за 1, 2, 3 квартали 2017 року, за 2 квартал 2019 року.

Відповідно до пункту 119.2 статті 119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Позивач стверджує про формальний підхід контролюючого органу та документальне непідтвердження висновків останнього.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що підпунктом "б" пункту 176.2 статті 176 ПК України встановлено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Згідно з пунктом 3.12 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 N 4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за N 111/26556, у кінці податкового розрахунку проставляються:

кількість заповнених рядків розділу I, кількість фізичних осіб, на яких подано інформацію, та кількість сторінок податкового розрахунку. При визначенні кількості заповнених рядків розділу I підсумковий рядок відповідно до пункту 3.10 цього розділу не враховується;

податковий номер або серія та номер паспорта (для фізичної особи, яка має відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта) керівника юридичної особи, який подає розрахунок, підпис, ініціали, прізвище, телефон;

податковий номер або серія та номер паспорта (для фізичної особи, яка має відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта) головного бухгалтера юридичної особи, який подає розрахунок, підпис, ініціали, прізвище, телефон;

податковий номер або серія та номер паспорта (для фізичної особи, яка має відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта) самозайнятої фізичної особи, яка подає розрахунок, підпис, ініціали, прізвище, телефон.

Податковий розрахунок на останній сторінці завіряється:

для юридичної особи - підписами керівника юридичної особи і головного бухгалтера та засвідчується печаткою (за наявності);

для фізичної особи - податкового агента - підписом особи, яка подає податковий розрахунок, та засвідчується печаткою (за наявності).

У полі "Дата подання" проставляється дата подання податкового розрахунку податковим агентом.

З аналізу наведених положень вбачається, що позивач, як податковий агент, є відповідальною особою за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, так як виплачує такі доходи на користь платника податку.

Актом перевірки зафіксовано, що позивачем у податкових розрахунках 1 ДФ за 4 квартал 2016 року, 1, 2, 3 квартали 2017 року, 2 квартал 2019 року невірно відображені ідентифікаційні коди фізичних осіб, що мало наслідком зміни платника податку.

Указані обставини позивачем не спростовані. Поряд з цим, суд, виходячи з підстав, заявлених позивачем в обґрунтування позову у цій частині, дійшов висновку, що у акті перевірки детально викладено обставини допущеного порушення.

Враховуючи, що контролюючим органом встановлено неправильне зазначення позивачем у податкових розрахунках 1 ДФ за 4 квартал 2016 року, 1, 2, 3 квартали 2017 року, 2 квартал 2019 року ідентифікаційних номерів осіб, яким виплачувався дохід, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно застосовано до останнього штрафні санкції на підставі пункту 119.2 статті 119 ПК України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК Альтіс" (03126, м. Київ, вул. Качалова, 5-В, ідентифікаційний номер 37394849) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко

Повний текст рішення складено та підписано 26 березня 2021 року.