Справа № 640/17833/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Безименної Н.В.

Оксененка О.М.

За участю секретаря Вінокурової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Українська культура" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Українська культура" до Міністерства культури та інформаційної політики України, треті особи - Державне підприємство "Національне газетно-журнальне видавництво", Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Українська культура" звернувся до суду з позовом до Міністерства культури та інформаційної політики України, треті особи - Державне підприємство "Національне газетно-журнальне видавництво", Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка", в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства культури України щодо винесення наказу № 255 від 28.03.2019 року «Про передачу нерухомого майна» та невиконання п. 2 ст. 9 Закону України «Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації»;

- скасувати наказ Міністерства культури України «Про передачу нерухомого майна № 255 від 28.03.2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року провадження у справі - закрито.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Українська культура" звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Зокрема, апелянта вказує, що даний спір є публічно-правовим та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами стосується не стільки правомірності дій відповідача під час передачі майна на баланс іншої особи, скільки правових підстав на укладення договору оренди такого майна (пріоритету права) та подальших майнових прав на об`єкт спору - приміщення за адресою вул. Васильківська, 1 м. Київ.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно пунктів 1-2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Положеннями пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З наведеного слідує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону визначено перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Колегія суддів зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №824/1115/18-а вказала наступне: «…Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин».

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 804/6395/17 зазначив наступне: «…визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів».

В апеляційній скарзі апелянт посилається на публічно-правовий характер спірних відносин та вказує, що безпосереднім предметом позову є захист прав редакції, що реформована на підставі Закону України «Про реформування державних і комунальних друкованих засобів».

Апелянт зазначає, що ТОВ "Видавничий дім "Українська культура" було створене у зв`язку з реформуванням друкованого засобу масової інформації та претендує на надання приміщення в користування, яке було зайнято трудовим колективом до реформування на умовах, установлених для бюджетних організацій.

Відповідно до приписів частини 1 статті 3 Закону України «Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації» від 24 грудня 2015 року №917-VIII, реформування друкованих засобів масової інформації та редакцій здійснюється у такий спосіб: 1) вихід органів державної влади, інших державних органів та органів місцевого самоврядування із складу засновників (співзасновників) друкованого засобу масової інформації та редакції - у разі відсутності у майні редакції державного (комунального) майна; 2) вихід органів державної влади, інших державних органів та органів місцевого самоврядування із складу засновників (співзасновників) друкованого засобу масової інформації та редакції з перетворенням редакції членами її трудового колективу у суб`єкт господарювання із збереженням назви, цільового призначення, мови видання і тематичної спрямованості друкованого засобу масової інформації; 3) вихід органів державної влади, інших державних органів та органів місцевого самоврядування із складу засновників (співзасновників) друкованого засобу масової інформації та редакції з подальшою приватизацією майна редакції, що перебуває у державній чи комунальній власності, відповідно до законодавства з питань приватизації, якщо трудовий колектив редакції не подає протягом установленого цим Законом строку пропозиції про свою участь у реформуванні друкованого засобу масової інформації; 4) перетворення друкованих засобів масової інформації, заснованих центральними органами виконавчої влади, в офіційні друковані видання.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації» передбачено, що перетворення редакції членами її трудового колективу у суб`єкт господарювання здійснюється відповідно до Цивільного і Господарського кодексів України.

Матеріали справи свідчать, що оскаржуваним наказом Міністерства культури України від 28 березня 2019 року №255 вирішено передати безоплатно приміщення загальною площею 504,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 1 з балансу Державного підприємства "Національне газетно-журнальне видавництво" на баланс Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" (Т. 1 а.с. 12).

Отже, при передачі приміщення з балансу Державного підприємства "Національне газетно-журнальне видавництво" на баланс Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Українська культура" не було учасником даних відносин.

Як вбачається із позовної заяви та апеляційної скарги, вищевказане приміщення загальною площею 504,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 1 - ТОВ "Видавничий дім "Українська культура" мало намір отримати в оренду.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що спір між сторонами стосується не стільки правомірності дій відповідача під час передачі майна на баланс іншої особи, скільки правових підстав на укладення договору оренди такого майна (пріоритету права) та подальших майнових прав на об`єкт спору - приміщення за адресою вул. Васильківська, 1 м. Київ.

Колегія суддів зазначає, що хоча позивач заявляє, що відносини між ТОВ "Видавничий дім "Українська культура" та Міністерством культури України стосуються, саме, виконання встановлених державою умов реформування друкованих засобів масової інформації, де позивач оскаржує дії Міністерства культури України, як суб`єкта владних повноважень, однак, провідним мотивом цих вимог є бажання отримати результат, який у кінцевому підсумку має призвести до виникнення права оренди позивача на приміщення, щодо якого прийнято рішення відносно третіх осіб.

З огляду на викладене, спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001049.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі приватно-правовий спір поглинає публічний, з огляду на що, відсутні передумови для розгляду його в порядку адміністративного судочинства.

Отже, доводи апелянта про те, що даний спір є публічно-правовим та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а також те, що позивач оскаржує дії Міністерства культури України, як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Враховуючи вищезазначене, вірним є висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі, оскільки, дану справу належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями ст.ст. 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Українська культура" залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Безименна Н.В.

Оксененко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 29.03.2021 р.