Справа № 340/3384/19
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/3384/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді - доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року в адміністративній справі № 340/3384/19 (суддя І інстанції Притула К.М.)

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту захисту економіки Національної поліції України

про протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 03.10.2019 № 309/ос Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо звільнення ОСОБА_1 , оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», з 03.10.2019;

- зобов`язати Національну поліцію України розглянути питання ОСОБА_1 щодо звільнення з посади оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», а саме у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією.

Ухвалою від 11 лютого 2020 року замінено первісний відповідач Національна поліція України на Департамент захисту економіки Національної поліції України.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що власноручно рапорт про своє звільнення не писав та не подавав до підрозділу кадрового забезпечення, а підписував лише документи, які надав заступник начальника УЗЕ в Кіровоградській області ДЗЕ НПУ України, та змісту яких не надав особливої уваги. Крім того, лише повноважні особи мають право подавати власноручно написаний поліцейським рапорт до підрозділу кадрового забезпечення, до яких заступник начальника УЗЕ в Кіровоградській області ДЗЕ НПУ України не відноситься. Також апелянт вказує, що йому не було відомо про проведення службового розслідування, тому вважає твердження суду, про те ще він написав рапорт з метою уникнути притягнення до дисциплінарної відповідальності не підтверджується матеріалами справи. Наголошує, що через неуважність під час перебування у стресовому стані, підписав рапорт про звільнення, який разом з іншими паперами підсунуте для підпису. Наміру звільнятися за власним бажанням не мав. Через зазначені обставини вважає наказ про звільнення незаконним.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Позивач ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходив службу в органах Національної поліції України на посаді оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області.

02.10.2019 позивача повідомлено про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією Департаменту захисту економіки Національної поліції України та скороченням штату (т.1 а.с.154).

02.10.2019 о 21 год. 30 хв. в м. Олександрія Кіровоградської області, по вул. Івана Зайця, біля будинку № 15, сталася дорожно-транспортна подія за участю оперуповноваженого міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області ДЗЕ НПУ майора поліції ОСОБА_1 .

03.10.2019 о 7 год. 35 хв. ОСОБА_1 затримано, як особу підозрювану у вчиненні злочину, у приміщенні Олександрійського РВП Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області по вул. 6-го Грудня, 34 в м. Олександрія, Кіровоградської області та доставлено до м. Миколаїв і 04.10.2019, за клопотанням слідчого судом обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01.12.2019 з утриманням в СІЗО м. Миколаєва, який 31 жовтня 2019 року скасовано ухвалою Миколаївського апеляційного суду.

03.10.2019 наказом № 309/ос голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України звільнено майора поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», з 03.10.2019 (підстава рапорт від 03.10.2019) (т.1 а.с. 117).

03.10.2019 на підставі наказу № 982 «Про призначення та проведення службового розслідування» призначено проведення службового розслідування щодо неналежного виконання своїх обов`язків окремими працівниками управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що могло стати причинами та умовами надзвичайної події, яка мала місце 02.10.2019 за участю оперуповноваженого майора відділу № 2 (м. Олександрія) майора поліції ОСОБА_2 , а також обставин скоєння ним порушень службової дисципліни, відповідно до вимог статей 14 та 15, а також пунктів 1, 2 статті 17 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затверджених наказом МВС від 07 .11. 2018 № 893, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.11.2018 № 1355/32807» (Т.1 а.с.156).

За змістом наказу Національної поліції України від 06.11.2019 № 2096 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки» встановлено, що за неналежне виконання своїх службових обов`язків, що виразилося в порушенні вимог статті 8, підпунктів 1, 2, 3 статті18 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-УШ «Про Національну поліцію», статей 1, 11, Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 23 3 7-VIII, абзацу 5 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух», підпункту «а» пункту 2.9 розділу II Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року № 1179, та характер події, що сталась 02.10.2019 за участю ОСОБА_1 , що могло слугувати в притягненню його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції (т. 1 а.с. 165-168).

20.12.2019 позивач отримав лист від 19.12.2019 № 12429/37-2019 за підписом заступника ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, в якому повідомлялось, що його звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77, з 03.10.2019 відповідно до наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 03.10.2019 № 309/ос (т.1 а.с 121).

Вважаючи наказ від 03.10.2019 № 309/ос незаконним, оскільки вказаний рапорт 03.10.2019 він не міг ні написати, ні подати, оскільки був затриманий о 7 годині 35 хвилин, як особа підозрювана у вчиненні злочину та направлений до м. Миколаїв, а, перебуваючи в стресовому стані, підписував документи, які давав підписувати заступник начальника Департаменту захисту економіки Кіровоградської області ОСОБА_3 , котрий пояснив, що це пов`язано із ліквідацією Департаменту захисту економіки і наступним переведенням на інші посади в органах Національної поліції України. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли домовленості про дату та підстави звільнення зі служби в поліції, оскільки рапорт на звільнення містить дату його складання, особистий підпис позивача, підставу для звільнення - за власним бажанням та дату звільнення 03.10.2019, який прийнятий відповідачем, про що свідчить резолюція. Крім того, встановлено відсутність здійснення на позивача тиску при підписанні рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 03.10.2019, що свідчить про його волевиявлення, а на час прийняття наказу про звільнення 03.10.2019 позивач не виявив наміру анулювати таку домовленість. Водночас написання рапорту на звільнення за власним бажанням для позивача під час затримання є способом уникнути звільнення зі служби в поліції через вчинення дисциплінарного проступку.

Суд першої інстанції зробив висновок, що звільнити позивача за пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через скорочення штатів) можливо було б за ініціативою Департаменту захисту економіки Національної поліції України не раніше спливу двомісячного строку з дня його попередження про можливе звільнення, тобто не раніше 02.12.2019, або до спливу такого строку за відповідним рапортом позивача про звільнення його через скорочення. Натомість підстава для звільнення позивача зі служби в поліції наданий ним рапорт про звільнення за власним бажанням з 03.10.2019 унеможливлює зміну кваліфікації підстав звільнення позивача зі служби в поліції. З огляду на зазначене, наказ від 03.10.2019 № 309/ос щодо звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», з 03.10.2019 є правомірним.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюється Законом України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі- Закон № 580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами ч. 1 ст. 58 Закону № 580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Перелік підстав звільнення зі служби в поліції визначений статтею 77 Закону № 580-VIII.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у тому числі: 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 7) за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга та третя статті 77 Закону № 580-VIII).

Відповідно до статті 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За своєю суттю проходження служби в поліції є трудовими відносинами між працівником та роботодавцем на підставі укладеного трудового договору.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Колегія суддів констатує, що угода це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Тобто вирішальне значення на припинення трудових відносин обох сторін, як роботодавця, так і працівника має волевиявлення.

Обґрунтовуючи як свої позовні вимоги, так і вимоги апеляційної скарги позивач посилається на ту обставину, що підписання рапорту про звільнення відбулось в стресовому стані, через який він не надав належну оцінку змісту підписаного рапорту, та не мав наміру звільнитися за власним бажанням.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Оскільки підстава звільнення як за ст. 38 КЗпП України, так і за п. 7 статті 77 Закону № 580-VIII є однаковими, апеляційний суд вважає, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору підлягає встановлення обставини, чи було волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент підписання рапорту на звільнення та видачі наказу про звільнення.

Як встановлено під час судового розгляду звільнення позивача відбулось на підставі рапорту про звільнення за власним бажанням.

У рамках справи призначено проведення судової почеркознавчої експертизи.

За змістом Висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 18.06.2020 № 1820/1821/20-27 (т. 1 а.с. 214-220) слідує:

- рукописний текст рапорту про звільнення від 03.10.2019 на ім`я Голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України Лапко Олександра, від імені оперуповноваженого міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) УЗЕ в Кіровоградській області ДЗЕ НП України Чорнобривця А.В., виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

- підпис від імені ОСОБА_1 у рапорті про звільнення від 03.10.2019 на ім`я Голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України Лапко Олександра, від імені оперуповноваженого міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) УЗЕ в Кіровоградській області ДЗЕ НП України Чорнобривця А.В., який міститься зліва від рукописного запису « ОСОБА_4 », виконаний самим ОСОБА_1 .

Отже, згідно з висновком експерта рукописний текст рапорту про звільнення виконаний не позивачем, водночас підпис від імені позивача у рапорті про звільнення виконана саме позивачем.

Позивач не заперечував факт підпису рапорту на звільнення, але наполягав, що такий рапорт не писав, а підпис можливо вчинив серед інших документів, які йому з жовтня 2019 року привіз заступник начальника Департаменту захисту економіки Кіровоградської області ОСОБА_3 . На час підписання рапорту про звільнення позивач був затриманий, як особа підозрювана у вчиненні злочину, і знаходився у приміщенні Олександрійського РВП Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області, перебуваючи у зв`язку із затриманням у стресовому стані.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд розцінює затримання позивача як дійсно стресову для нього обставину, яка негативно впливала на справжнє його волевиявлення. Крім того, факт проставлення тільки підпису на рапорті про звільнення, попередження про майбутнє звільнення за скороченням штату, відсутність у рапорті на звільнення будь-якого посилання на поважність причин для звільнення та поведінка позивача після отримання листа від 19.12.2019 № 12429/37-2019 підтверджує доводи позивача про відсутність наміру звільнитися за власним бажанням, а відповідно і про відсутність справжнього волевиявлення на таке звільнення.

27.02.2020 ОСОБА_3 надав рапорт на ім`я начальника Департаменту стратегічних розслідувань (а.с. 148-150).

За змістом рапорту ОСОБА_3 слідує, що 03.10.2019 він отримав усну вказівку начальника управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України Духна В.М. виїхати до Олександрійського відділу поліції у Кіровоградській області, де знаходився на той час ОСОБА_1 , та з`ясувати подальші обставини його затримання.

Відповідно до зазначеного вище рапорту, ОСОБА_3 , 03.10.2019 приблизно о 12.00 год., він приїхав до Олександрійського відділу поліції, що знаходиться за адресою: м. Олександрія, вул. 6-го Грудня, 49, де на той час перебував ОСОБА_1 .

Слідчий, що проводив слідчі дії відносно ОСОБА_1 , повідомив ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 буде затримано у порядку статті 208 КПК України та доставлено до слідчого ізолятора тимчасового тримання.

Зі змісту рапорту ОСОБА_3 , тоді ж ОСОБА_1 передав йому прозорий файл, в якому знаходився рапорт про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

У свою чергу ОСОБА_3 одразу ж передав даний рапорт начальнику сектору кадрового забезпечення управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України ОСОБА_5 .

Щодо рапорту ОСОБА_3 стосовно обставин отримання ним рапорту про звільнення позивача, колегія суддів зазначає, що даний рапорт складений вже під час розгляду цієї справи, раніше такі обставини не зазначались. Крім того, рапорт ОСОБА_3 не містить інформації про обставини написання рапорту про звільнення, та чи був повідомлений позивач про його приїзд, щоб заздалегідь підготувати рапорт про звільнення. Зазначені обставини та факт написання рукописного тексту рапорту не позивачем викликають розумний сумнів у підтвердженні факту передання саме позивачем рапорту на звільнення.

Доводи позивача, що він не писав рапорт на звільнення, а лише підписав заздалегідь підготовлені папери, які привіз йому ОСОБА_3 , підтверджуються висновком експерта, який підтвердив у висновку саме такі обставини. Отже, висновком експерта підтверджуються доводи позивача та відповідно спростовуються пояснення ОСОБА_3 про обставини написання рапорту.

З огляду на вказане, колегія судів дійшла висновку, що свідоме та вільне волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням на момент підписання рапорту та дати видачі наказу про звільнення було відсутнє.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Натомість відповідач скористався перебуванням позивача у стресовому стані після дорожньо-транспортної пригоди і наступного його затримання та використав ці обставини для швидкого звільнення позивача за штучно створеними підставами.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо написання рапорту на звільнення за власним бажанням для позивача під час затримання було способом уникнути звільнення зі служби в поліції через вчинення дисциплінарного проступку.

Обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення.

Так, станом на 03.10.2019 стосовно позивача не проводилось жодне службове розслідування та не встановлений склад дисциплінарного поступку в його діянні. Також апеляційний суд підкреслює, що вчинення дисциплінарного проступку не тягне обов`язкове застосування дисциплінарне стягнення у виді звільнення.

Зазначені обставини унеможливлюють звільнення позивача за власним бажанням.

Отже колегія суддів робить висновок, що вимога позивача визнання про протиправним та скасування наказу від 03.10.2019 № 309/ос підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача розглянути питання про звільнення позивача з посади оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 № 841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» (далі постанова КМУ № 841) ліквідовано Департаменту захисту економіки Національної поліції України, як юридичну особу публічного права.

Пунктом 2 зазначеної постанови Національній поліції доручено забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що ліквідується.

Наказом Національної поліції України від 23.09.2019 № 939 утворено ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Отже у відповідача дійсно мали місце зміні в організації праці.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Судом встановлено, що позивач 02.10.2019 повідомлений про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією Департаменту захисту економіки Національної поліції України та скороченням штату.

Тобто умова , з якою пов`язане виникнення у роботодавця права на звільнення за скороченням штату, виконана відповідачем. При цьому звільнення позивача зі служби в поліції із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів щонайменше було можливо лише з 02.12.2019.

Крім того, через те, що звільнення за п. 4 ч. 1 ст. статтею 77 Закону № 580-VIII відбувається за ініціативою роботодавця, тому не вимагається також подання рапорту з боку особи, яка звільняється, оскільки у цьому випадку поліцейський не самостійно обирає підставу звільнення.

Так під час розгляду даного спору встановлено, що відповідачем протиправно звільнено позивача на підставі пункту 7 частини першої статті 77 цього Закону та порушені права відповідача.

Водночас також встановлена наявність іншої підстави для звільнення, з чим погоджується і сам позивач, який у позові просив зобов`язати відповідача розглянути питання про звільнення позивача з посади у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів зазначає, що спосіб, який обрав позивач, для відновлення своїх порушених прав не буде сприяти їх ефективному відновленню.

Попри все, відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Питання ефективного способу захисту неодноразово розглядалось Європейським судом з прав людини, який, зокрема у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Відтак, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», КЗпП України суд апеляційної інстанції вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є зміна дати звільнення та формулювання підстави звільнення, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

За приписами частини 3 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Частиною 4 статті 245 КАС України також передбачено, що у випадку прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд може зобов`язати останнього прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на зазначені обставини колегія суддів підкреслює, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни формулювання причин звільнення та дати звільнення.

За таких обставин, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, враховуючи те, що рішенням суду апеляційної інстанції адміністративний позов задоволено, колегія суддів вважає за необхідне стягнути витрати, які були понесені позивачем під час розгляду справи та складаються з витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1261, 2 грн, які підтверджуються відповідними доказами.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позову.

Оскільки справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року в адміністративній справі № 340/3384/19 скасувати.

Визнати протиправним та скасувати наказ від 03.10.2019 № 309/ос Департаменту захисту економіки Національної поліції України в частині звільнення ОСОБА_1 , оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) міжрайонного відділу № 2 (м. Олександрія) управління захисту економіки в Кіровоградській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», з 03.10.2019.

Змінити дату звільнення та формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 із «за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», з 03.10.2019» на «за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України», з 02.12.2019».

Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 з урахуванням зміни дати звільнення та формулювання підстави звільнення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1261( одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601).

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко