Справа № 640/14048/20
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року м. Київ № 640/14048/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клименчук Н.М., за участю секретаря судового засідання Харченка А.О.,

за участі представників сторін:

позивача - Варакіна О.В.,

відповідача - Дубняк Н.К.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Служби безпеки України

про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22.03.2021 проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (громадянин Держави Ізраїль, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_1 ) (надалі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Служби безпеки України (, адреса: 01034, м. Київ, вул. Володимирська, 33) (надалі - Відповідач, СБУ), у якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог (а.с. 79-81 т. І) просить суд:

- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо прийняття постанови від 30.06.2020 №5/2/4-6588 про заборону в`їзду на територію України громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якої прийнято доручення Служби безпеки України до Державної прикордонної служби України від 30.06.2020 №5/2/4-6589.

- визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України від 30.06.2020 №5/2/4-6588 про заборону в`їзду на територію України громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якої прийнято доручення Служби безпеки України до Державної прикордонної служби України від 30.06.2020 №5/2/4-6589.

- визнати протиправним та скасувати доручення Служби безпеки України до Державної прикордонної служби України від 30.06.2020 №5/2/4-6589 про заборону в`їзду на територію України громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2020 відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Відповідачем 25.04.2018 прийнято протиправне рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 в Україну до 25.04.2023 (постанова про заборону в`їзду в Україну від 25.04.2018). В подальшому 26.05.2020 Відповідачем дану постанову скасовано та прийнято нову постанову про заборону в`їзду в Україну від 30.06.2020 посилаючись на причетність вказаної особи до терористичної діяльності. На думку Позивача, Відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень порушено вимоги законодавства України, в тому числі Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344 та Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою КМ України від 17.04.2013 №280.

Позивач вважає, що з огляду на відсутність будь-яких законних на те підстав, а також відсутність будь-яких кримінальних проваджень відносно Позивача, існують обґрунтовані підстави вважати, що оскаржуване рішення Відповідача про заборону в`їзду позивачу в Україну, є таким, що прийняте у порушення діючого законодавства України, оскільки в ньому повинні бути наведені конкретні підстави його прийняття, які визначаються на підставі спеціально складеної довідки. Позивачем зазначено, що рішення СБУ про заборону позивачу в`їзду в Україну порушує його конституційні права на свободу пересування, вибору місця проживання в межах України.

Відповідачем надано відзив на позов, у якому зазначено, що Відповідач проти позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, на його думку оскаржуване рішення ґрунтується на вимогах законодавства України та відповідає Конституції України. Зазначено, що постанову від 30.06.2020, як і постанову від 25.04.2018 про заборону громадянину держави Ізраїль ОСОБА_1 в`їзду в Україну строком на 5 років прийнято у зв`язку із отриманням інформації від Національної поліції України, згідно якої ОСОБА_1 в НЦБ Інтерпол значиться лідером російських організованих злочинних угрупувань («Лужніковське ОЗУ»), причетний до вимагання та легалізації доходів, отриманих злочинним шляхом, а також має статус «злодія в законі».

Також, відповідачем зазначено про те, що рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 прийнято в рамках здійснення завдань, покладених на СБУ Законом України «Про контррозвідувальну діяльність» та мають превентивний характер, тому їх прийняття не обов`язково має передувати здійснення цією особою порушення національного законодавства. Таким чином, Відповідач вважає наведені Позивачем у позовній заяві аргументи безпідставними, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.10.2020 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення доказів.

В судовому засіданні 22.03.2021 судом постановлено ухвалу про відмову у залученні до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної прикордонної служби України.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Держави Ізраїль, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Відповідачем отримано лист Національної поліції України від 22.01.2018 №14/01/16-541, відповідно до якого громадянин Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно бази даних НЦБ Інтерпол є одним із лідерів російських організованих злочинних угруповань (т. зв. «Лужніковське» ОЗУ), у кримінальному світі відомий під прізвиськом « ОСОБА_1 », причетний до вимагання та легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом як на території РФ, так і в країнах ЄС.

За результатом опрацювання вказаного листа, в інтересах забезпечення безпеки України, 25.04.2018 Службою безпеки України винесено постанову №5/2/4-7799 про заборону громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_1 в`їзду в Україну строком на 5 років та надано відповідне доручення до ДПС України від 25.04.2018 № 5/2/4-7800.

У травні 2020 року у зв`язку з приведенням документальних матеріалів у відповідність до вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» СБУ прийнято постанову від 26.05.2020 №5/2/4-5249 про скасування постанови від 25.04.2018 №5/2/4-7799.

Копія вищевказаної постанови в матеріалах справи відсутня у зв`язку із її знищенням Відповідачем після прийняття 26.05.2020 постанови про скасування раніше винесеного рішення про заборону в`їзду.

Листом від 27.05.2020 № 5/2/4-П-16/31 СБУ повідомлено адвоката Пошиванюка Т.П. про відсутність заборони в`їзду ОСОБА_1 на територію України.

У подальшому, 30.06.2020 СБУ повторно винесено постанову №5/2/4-6588 про заборону громадянину держави Ізраїль ОСОБА_1 в`їзду в Україну до 30.06.2023, строком на 3 роки та видано відповідне доручення від 30.06.2020 №5/2/4-6589.

Як вбачається з мотивувальної частини постанови від 30.06.2020, дану постанову прийнято СБУ у зв`язку з причетністю ОСОБА_1 до терористичної діяльності, а правовою підставою для надання доручення до ДПС України стала контррозвідувальна справа №3945.

Вважаючи протиправними постанову Відповідача від 30.06.2020 №5/2/4-6588 та доручення до Державної прикордонної служби України від 30.06.2020 №5/2/4-6589 Позивачем оскаржено їх до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну прикордонну службу України», Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344, Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 №280, Порядком дій уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України та контрольних пунктах в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї осіб, стосовно яких надано доручення, та порядок взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, які надали доручення», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.06.2017 №535, та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до положень статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно із статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Міжнародними правовими інституціями встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначається правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до вимог статті 3 названого Закону України іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, СБУ отримано від Національної поліції України інформацію стосовно громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , яка стала підставою для винесення постанови від 25.04.2018 №5/2/4-7799 та доручення від 25.04.2018 №5/2/4-7800 та у подальшому - постанови від 30.06.2020 №5/2/4-6588.

Відповідно до листа НПУ від 22.01.2018 №14/01/16-541 згідно бази даних НЦБ Інтерпол є одним із лідерів російських організованих злочинних угруповань (т. зв. «Лужніковське» ОЗУ), у кримінальному світі відомий під прізвиськом « ОСОБА_1 », причетний до вимагання та легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом як на території РФ, так і в країнах ЄС.

Отже, постанову від 30.06.2020 прийнято СБУ у зв`язку з отриманням інформації про причетність ОСОБА_1 до терористичної діяльності, а правовою підставою для надання доручення СБУ до ДПС України стала контррозвідувальна справа №3945.

З викладеного слідує, що НПУ та СБУ відносно ОСОБА_1 здійснено ряд заходів, які включають як міжнародне співробітництво так і контррозвідувальні заходи на підставі Закону України «Про контррозвідувальну діяльність».

Щодо порядку прийняття оскаржуваного рішення та наявності на те передбачуваних законодавством підстав судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, абзацом 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку.

Отже, за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Статтею 1 Закону України «Про Службу безпеки України» встановлено, що Служба безпеки України - це державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно зі статтею 2 вищевказаного Закону на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначає Інструкція про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344 (далі - «Інструкція №344»).

Пунктом 2 вказаної Інструкції встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

Так, пунктом 3 Інструкції №344 встановлено, що у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка, у якій зазначаються: дані про особу, якій передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я, друге ім`я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон; обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України); в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці; пропонований строк заборони в`їзду в Україну особі (від шести місяців до п`яти років); відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в`їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.

Відповідно до пункту 4 Інструкції №344 довідка, підготовлена регіональним органом, направляється на погодження функціональному підрозділу Центрального управління по лінії роботи.

Начальник функціонального підрозділу Центрального управління зобов`язаний не пізніше десятиденного строку погодити довідку та повернути її регіональному органу, а якщо правових підстав для прийняття рішення про заборону недостатньо - повернути довідку без погодження з відповідним письмовим обґрунтуванням. Вимога щодо строку погодження довідки не поширюється на випадок, передбачений пунктом 5 цієї Інструкції.

Пунктом 6 Інструкції №344 встановлено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в`їзду в Україну, яка міститься у додатку до Інструкції.

У відповідності до пункту 7 Інструкції №344, постанова складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником, та погоджуються: у Центральному управлінні - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі - начальником органу або його заступником.

Згідно з пунктом 8 Інструкції № 344 перший примірник затвердженої постанови та довідка зберігаються в підрозділі органу, який виніс постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, направляється в ДКР.

Направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в`їзду в Україну особи забезпечується ДКР відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 №280.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи постанову СБУ від 30.06.2020 винесено в інтересах забезпечення безпеки України, а тому вона має відповідати вимогам, встановлених у пункті 2 Інструкції №344.

Суд зазначає, що, відповідно до наведених правових норм, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність одночасно усіх складових, зазначених у пункті 2 Інструкції №344.

Водночас з аналізу змісту постанови СБУ від 30.06.2020 вбачається, що вона не містить жодного посилання на джерело інформації щодо небезпеки, яку може становити ОСОБА_1 . Постанова також не містить жодного посилання на факт вчинення ОСОБА_1 суспільно небезпечного діяння, як на території України, так і за її межами.

Крім того, суд зауважує, що проведення контррозвідувальної діяльності не передбачено ні Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ні Інструкцією № 344, як підстава для заборони в`їзду особі в Україну.

Натомість, з аналізу пункту 3 Інструкції №344 слідує, що у довідці, на підставі якої СБУ приймає рішення про заборону особі в`їзду в Україну, зазначаються факти вчинення особою суспільно небезпечного діяння з посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України.

Суд зазначає, що правовий зв`язок конкретної особи з досудовим розслідуванням можливий лише шляхом наділення її (або набуття нею) конкретного правового статусу, передбаченого КПК України, й згідно з пунктами 19, 25 частини 1 статті 3 КПК України учасниками кримінального провадження зі сторони захисту є підозрюваний, обвинувачений, засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Факт набуття особою певного процесуального статусу дозволяє ідентифікувати її як учасника кримінального провадження, перелік яких є вичерпним.

Згідно із пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Жодних інших учасників кримінального провадження і процесуальних статусів, які б особа могла мати до повідомлення їй про підозру і який би одночасно підтверджував хоч якийсь її правовий зв`язок з досудовим розслідуванням, в КПК України не існує.

Тобто, відсутність одного з наведених процесуальних статусів й наявність конституційного принципу презумпції невинуватості, вказує, на те що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому з зазначених вище процесуальних статусів, не має будь-яке відношення до вчинення злочину, який розслідується.

Принцип презумпції невинуватості закріплений частиною 2 статті 62 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, стаття 9 Конституції України зазначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10.02.1995, п. 33, п. 38, п. 41).

Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця.

Дійсно, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10.02.1995, п. 38).

Проте, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v. Lithuania від 24 листопада 2000 року, п. п. 41, 43).

Зокрема, крім фактичної сторони правопорушення, яка частіше всього є предметом спору, наявність підозри зумовлює те, щоб обставини, які наведені в якості підстави, могли у розумному ступені розглядатися як поведінка, яка кваліфікується національним правом як кримінальна карана (справа «Хачатрян та ін. проти Вірменії», від 06.11.2012, п. 136).

Проте відповідно до статті 276 КПК України при наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення здійснюється повідомлення про підозру й особа набуває статусу підозрюваного.

Представником Позивача надано копії листів Офісу Генерального прокурора №25/3-434 вих-20 від 20.05.2020 та №25/3-1589вих-20 від 27.11.2020, відповідно до яких, за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень, в яких наявні відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності як підозрюваного, обвинуваченого, не встановлено.

Також, відповідно до наданих представником Позивача довідок компетентних органів РФ від 04.10.2019 №35/2-234799Э та від 31.07.2020 №В/6-3313 стосовно ОСОБА_1 відсутні відомості про його засудження, переслідування або припинення переслідування на території Російської Федерації.

Крім того, листом офіцера Європолу від 11.08.2020 щодо захисту персональних даних, які можуть зберігатися в Європолі щодо ОСОБА_1 , яким повідомлено адвоката Варакіну О., що згідно зі статтями 36 та 37 Регламенту Європолу, у Європолу немає жодних даних стосовно ОСОБА_1 , на які вона має право доступу відповідно до статті 36 Регламенту Європолу.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що Позивач не набув статусу підозрюваного, обвинуваченого та не має на даний час. Доказів зворотного Відповідачем суду не надано.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, що містяться в пункті 18 Постанови від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови від 16.03.2012), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Підсумовуючи вище викладене, суд зауважує, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте, має обґрунтовуватися, тобто посилання на можливість протиправної поведінки, мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Відповідач посилався на превентивний характер рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 , проте, відповідних доказів на обґрунтування такого запобіжного заходу суду не надано.

Крім того, постановою СБУ про скасування заборони в`їзду в Україну № 5/2/4-5249 від 26.05.2020 без зазначення мотивувань та пояснень, без посилань на нормативно-правове обґрунтування скасовано постанову про заборону в`їзду в Україну від 25.04.2018, а в подальшому 30.06.2020 з тих самих підстав повторно застосовано заборона в`їзду по відношенню до Позивача.

На думку суду, такі дії Служби безпеки України додатково свідчать про відсутність підстав для заборони в`їзду позивача в Україну.

Крім того, СБУ посилається на інформацію, отриману від НПУ щодо так званого статусу ОСОБА_1 як «злодій у законі».

З приводу посилань на вищевикладену обставину слід зазначити наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за злочини, вчинені злочинною спільнотою» №671-IX від 04.06.2020, який набрав чинності 27.06.2020, внесено у КК України поняття «вор у законі» (ст. ст. 255, 255-1, 255-3).

Однак, першу постанову про заборону в`їзду Позивачу прийнято Відповідачем 25.04.2018, коли подібний статус особи не регламентувався КК України.

Окрім того у відповідності до пункту 2 примітки до статті 255 КК України під особою, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі», слід розуміти особу, яка завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям здійснює злочинний вплив і координує злочинну діяльність інших осіб, які здійснюють злочинний вплив.

В матеріалах справи відсутні документи, що можуть свідчити, про те, що Позивач підпадає під ознаки особи у статусі «вора в законі», або відносно нього здійснюється досудове розслідування кримінальних правопорушень за ст. ст. 255, 255-1, 255-3 КК України, в яких позивач є підозрюваним чи обвинуваченим.

Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Також, представником Позивача надано суду докази відсутності у ОСОБА_1 статусу «вор в законі», його причетності до злочинних спільнот та про вчинення ним протиправних діянь у виді судових рішень Російської Федерації та України, зокрема, Дорогомилівського районного суду м. Москви від 16.10.2012 №2-4050/2012, Хамовничеського районного суду м. Москва від 12.02.2020 №2-289/20, Хамовничеського районного суду м. Москви від 11.09.2020 №2-2891/20 та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №761/18865/20, у яких ряд статей засобів масової інформації щодо ОСОБА_1 визнано такими, що містять недостовірну інформацію, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, а саме, спростовано причетність ОСОБА_1 до злочинних спільнот або про вчинення ним протиправних діянь.

Таким чином, суд дійшов висновку, що постанова СБУ від 30.06.2020 суперечить законодавству, оскільки прийнята з порушенням встановленої процедури прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну особі.

Зокрема, чинну постанову СБУ від 30.06.2020 прийнято за відсутності достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, за відсутності факту вчинення суспільно небезпечного діяння, за відсутності загрози інтересам безпеки України та за відсутності необхідної компетенції СБУ на попередження, виявлення, припинення та розкриття такого суспільно небезпечного діяння.

В той же час, доказів складання довідки функціональним підрозділом Центрального управління про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду суду не надано. Даних про складання такої довідки та її затвердження уповноваженими органами оскаржувана постанова також не містить.

За таких обставин, суд зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови Службою безпеки України необґрунтовано прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства.

Стосовно аналізу правомірності доручення Служби безпеки України від 30.06.2020 №?5/2/4-6589 суд зазначає наступне.

Так, механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон регулюється «Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.04. 2013 №280 (далі по тексту - Порядок № 280) .

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 Порядку №280 доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом.

Уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо: заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.

Отже, доручення приймається як наслідок рішення про заборону в`їзду в Україну, а оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 , то і саме доручення Служби безпеки України від 30.06.2020 №?5/2/4-6589 не ґрунтується на вимогах норм чинного законодавства.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо прийняття постанови від 30.06.2020 №5/2/4-6588 про заборону в`їзду на територію України громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України від 30.06.2020 №5/2/4-6588 про заборону в`їзду на територію України громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якої прийнято доручення Служби безпеки України до Державної прикордонної служби України від 30.06.2020 №5/2/4-6589.

4. Визнати протиправним та скасувати доручення Служби безпеки України до Державної прикордонної служби України від 30.06.2020 №5/2/4-6589 про заборону в`їзду на територію України громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (громадянин Держави Ізраїль, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Служба безпеки України (, адреса: 01034, м. Київ, вул. Володимирська, 33).

Повний текст рішення виготовлено 26.03.2021.

Суддя Н.М. Клименчук