Справа № 140/88/21
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року ЛуцькСправа № 140/88/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Берестечківська міська рада про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Волинській області) про визнання протиправною відмову ГУ Держгеокадастру оформлену наказом від 24.12.2020 № 3-8344/15-20-СГ, зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Волинській області затвердити проект землеустрою ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України, стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., а також встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з підстав, які не передбачені чинним законодавством, а відтак наказ від 24.12.2020 № 3-8344/15-20-СГ є протиправним та підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що як діями так і бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду, а тому з відповідача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Таке рішення містить мотиви дискримінаційного характеру, які свідчать про явну упередженість відносно позивача та завдало йому страждання та приниження, спричинило негативні психологічні наслідки. Дії відповідача негативно вплинули на позивача, негативні емоції позивача досягли рівня страждання та приниження, та перебувають в причинно-наслідковому зв`язку, а тривале очікування на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань - завдало позивачу моральних страждань.

Ухвалою судді від 25.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовано наступним.

Позивач звернувся із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з кадастровим номером :00:001:1092, яка знаходиться за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району Волинської області із земель державної власності.

Наказом від 24.12.2020 № 3-8344/15-20-СГ відмовлено у затвердженні документації із землеустрою з посиланням на те, що проект землеустрою не відповідає вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій», відтак позивачу правомірно відмовлено у затвердженні документації із землеустрою на підставі поданої ним заяви.

Крім того, наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 31.12.2020 № 58-ОТГ передано Берестечківській територіальній громаді, в особі Берестечківської міської ради Горохівського району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 646,8497 га, в тому числі і земельну ділянку, на яку претендує позивач. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Також звертає увагу, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок видачі оспорюваного наказу, отже позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Одночасно із відзивом відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.03.2021 в задоволенні клопотання відмовлено.

Ухвалою суду від 04.03.2021 залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Берестечківську міську раду.

Берестечківська міська рада в поясненні щодо позовної заяви зазначає, що дії відповідача щодо відмови позивачу у затвердженні документації із землеустрою відповідають вимогам законодавства, а відтак правомірні та обґрунтовані. Також вважає, що питання про надання земельних ділянок у власність або користування належить до виключної компетенції відповідача.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 22.10.2020 № 3-6944/15-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» надано позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району, орієнтовний розмір 2,0 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому, товариством з обмеженою відповідальністю «Волинський аукціонний інститут» було розроблено позивачу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району.

27.11.2020 позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із клопотанням про затвердження документації із землеустрою. До клопотання були додані завірена належним чином копія документації із землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

ГУ Держгеокадастру у Волинській області оскаржуваним наказом від 24.12.2020 № 3-8344/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою з підстав, що проект землеустрою не відповідає вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій».

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій» (Закон № 858-IV).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статті 118 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста статті 118 ЗК України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Статтею 186 ЗК України унормовано загальні приписи щодо погодження та затвердження документації із землеустрою.

Так, частинами 15, 17, 20 вказаної статті передбачено таке:

- оригінал відповідної документації із землеустрою подається розробником для погодження територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а іншим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та іншим суб`єктам, які здійснюють погодження документації із землеустрою, - копії такої завіреної розробником документації;

- підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації;

- погодження документації із землеустрою здійснюється за місцем розташування земель (земельних ділянок) територіальними органами центральних органів виконавчої влади, утвореними у районі, місті обласного, республіканського значення (Автономної Республіки Крим), містах Києві та Севастополі, або міжрегіональним територіальним органом, у разі якщо повноваження його поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідно до частини першої статті 186-1 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з частинами 5, 6, 8 статті 186-1 ЗК України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Відповідно до пункту 107 Порядку № 1051 державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм ЗК України видно, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.10.2018 у справі №820/4852/17, яка враховується судом при розгляді цієї справи у відповідності до частини 5 статті 242 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, проект землеустрою позивачу погоджено, про що свідчить висновок ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про розгляд документації із землеустрою від 05.11.2020 № 14684/82-20.

Оцінюючи наведені доводи відповідача, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30.08.2018 у справі №817/586/17 та від 24.01.2020 у справі №316/979/18, відповідно до яких перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів здійснюється саме на етапі погодження такого проекту. Головне управління Держгеокадастру в області не має повноважень на здійснення перевірки документації із землеустрою на відповідність нормам чинного законодавства, оскільки такі повноваження надані лише державному кадастровому реєстратору.

Щодо оцінки підстав відмови в затвердженні проекту землеустрою, наведених в оскаржуваному наказі, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 50 Закону № 858-IV, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Із змісту наведеної норми вбачається, що вона містить загальні вимоги до проекту землеустрою щодо його документального наповнення.

Відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу не вказано, які конкретно вимоги статті 50 Закону № 858-IV не було дотримано позивачем. В поданому відповідачем відзиві також відсутні посилання на недотримання позивачем конкретних приписів наведеної норми.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відмова в затверджені поданого позивачем проекту землеустрою носить суто загальний характер та не містить законодавчо визначених підстав для такої відмови, що базуються на конкретних фактичних обставинах.

Крім того, клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою зареєстроване в ГУ Держгеокадастру у Волинській області 27.11.2020 за № П-11334/0/94-20, а оскаржуваний наказ винесений 24.12.2020. Отже, ГУ Держгеокадастру у Волинській області при винесенні наказу порушено вимоги статті 118 ЗК України щодо двотижневого строку прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

За таких обставин, суд констатує, що оскаржуваний у даній справі наказ не містить законодавчо визначених підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою та винесений з порушенням строку, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню, з урахування чого позов у цій частині вимог належить задовольнити.

Щодо посилання відповідача на наказ від 31.12.2020 № 58-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», яким передано Берестечківській територіальній громаді, в особі Берестечківської міської ради Горохівського району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 646,8497 га, в тому числі і земельну ділянку, на яку претендує позивач, суд зазначає таке.

ГУ Держгеокадастру у Волинській області 31.12.2020 видано наказ № 58-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», яким передано Берестечківській територіальній громаді, в особі Берестечківської міської ради Горохівського району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 646,8497 га, згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність. В додатку до даного наказу зазначений перелік земельних ділянок, які передаються в комунальну власність, зокрема серед яких є земельна ділянка, щодо якої позивачу відмовлено у затвердженні документації із землеустрою.

Питання передачі земельних ділянок із державної до комунальної власності врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України № 1113 від 16.11.2020 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» (далі - Постанова № 1113).

Вказаною Постановою, серед іншого, зобов`язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру забезпечити передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, коли до 15 грудня 2020 р. документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до статті 117 Земельного кодексу України (пункт 4 Постанови № 1113).

З аналізу наведеної норми вбачається, що не підлягають до передачі у комунальну власність земельні ділянки, документацію із землеустрою щодо яких подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру до 15.12.2020року.

Як вбачається із матеріалів справи, клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою зареєстроване в ГУ Держгеокадастру у Волинській області 27.11.2020, тобто до 15.12.2020.

Відтак, передача земельної ділянки, на яку претендує позивач, в складі інших земельних ділянок державної власності, у комунальну власність здійснено відповідачем всупереч приписам Постанови № 1113.

Більше того, суд звертає увагу, що порушення відповідачем порядку передачі земельної ділянки визначеного Постановою № 1113 перебуває в тісному зв`язку із порушенням ним вимог статті 118 ЗК України щодо строку прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, оскільки в даному випадку таке рішення повинно було бити прийнято до 15.12.2020, що виключає включення земельної ділянки, на яку претендує позивач до складу земельних ділянок, що підлягають передачі згідно Постанови № 1113.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач діяв всупереч принципу «належного урядування», який охоплює такі вимоги, як неупередженість, справедливість, завершення процедур у розумні строки, правова визначеність, що визначає обов`язок державних органів діяти вчасно та в належний спосіб. В контексті цього суд зазначає, що в нерозривному системну зв`язку із принципом «належного урядування» перебуває принцип «правової визначеності», що спирається, зокрема, на такі вимоги, як непорушність прав, якість та точність закону, законні очікування тощо. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та інші).

В спірних правовідносинах позивачем було дотримано всіх вимог законодавства щодо реалізації свого права на отримання у власність земельної ділянки, внаслідок чого у позивача виникли правомірні очікування та законні сподівання на прийняття уповноваженим державним органом рішення щодо його питання в межах визначеного строку та у спосіб визначений законодавством, що регулює ці відносини.

Однак, при добросовісній поведінці позивача, відповідачем не було дотримано законодавчо визначеного строку розгляду звернення позивача, а також всупереч приписів законодавства відмовлено в реалізації права позивача, що в подальшому (після видання наказу про передачу земельної ділянки, що є об`єктом права позивача) може призвести до зміни розпорядника земельної ділянки, чим практично нівельовано легітимні сподівання позивача на реалізацію свого законного права.

Зважаючи на вищевикладене, слід дійти висновку про те, що незаконними діями відповідача очевидно порушено права та інтереси позивача щодо реалізації ним свого законного права на отримання земельної ділянки, що потребує, окрім визнання оскаржуваного наказу неправомірним, реагування суду в частині визначення способу відновлення порушеного права позивача.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини», п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 виклав правовий висновок, відповідно до якого повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою регламентовано статтею 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Частиною третьою статті 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У постанові від 28.05.2020 у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено судом, відповідач протиправно відмовив позивачу у затвердженні документації із землеустрою.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2 наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 31 грудня 2020 року № 58-ОТГ право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відтак належним доказом переходу права розпорядження земельною ділянкою є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру про реєстрацію права власності.

Відповідач не надав суду доказів реєстрації права власності на земельну ділянку, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району, площею 2,0 га, на яку претендує позивач, за Берестечківською територіальною громадою в особі Берестечківської міської ради Горохівського району.

Зважаючи на обставини справи встановлені судом та висновки суду щодо неправомірності оскаржуваного у справі наказу, враховуючи принципи «належного урядування» та «правової визначеності» та з метою забезпечення належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що саме на відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області належить покласти обов`язок відновити порушене право позивача щодо затвердження поданої позивачем документації із землеустрою.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що як діями так і бездіяльністю відповідача позивачу завдано моральну шкоду, оскільки рішення містить мотиви дискримінаційного характеру, які свідчать про явну упередженість та завдало страждання та приниження, спричинило негативні психологічні наслідки.

Однак, позивачем не надано жодних доказів, що оскаржуване у справі рішення призвело до моральних чи фізичних страждань, психічних чи психологічних розладів, зміни звичайного кола спілкування чи умов його життя, погіршення його натхнення і творчих здібностей, приниження честі та гідності або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі, що би мали наслідком підтвердження моральних страждань та/або фізичних незручностей для позивача.

З огляду на обставини справи, аргументи і доводи учасників, оцінені докази з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 гривень, позаяк позивачем не надано, а судом не встановлено доказів психічних чи психологічних розладів, зміни звичайного кола спілкування чи умов його життя, погіршення натхнення і творчих здібностей, приниження честі та гідності або інших негативних явищ, заподіяних позивачеві, що би мали наслідком заподіяння моральної шкоди з боку відповідача через винесення оскаржуваного наказу

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати у визначений судом строк з дня набрання рішенням суду законної сили звіт про виконання судового рішення, то варто зазначити, що в силу положень частини першої статті 382 КАС України покладення таких зобов`язань на суб`єкта владних повноважень є правом, а не обов`язком суду. У спірних правовідносинах суд не вбачає підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки не вважає, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть добровільно вживатися заходи з метою виконання даного судового рішення.

Окрім того, у разі можливих зловживань владою з боку відповідача при виконанні цього рішення, позивач не позбавлений права на підставі статті 383 КАС України подати до суду заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24.12.2020 № 3-8344/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області затвердити ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 67, ідентифікаційний код юридичної особи 39767861) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ф. А. Волдінер