Справа № 303/310/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 303/310/21 пров. № А/857/3303/21

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2021 року(ухвалене головуючим суддею Куцкір Ю.Ю. о 17 год. 01 хв. у м. Мукачево, повний текст судового рішення складено 18 січня 2021 року)у справі № 303/310/21 за адміністративним позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 24.07.2020 рішенням Мукачівського міськрайонного суду було ухвалено затримати відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України на строк 6 (шість) місяців, тобто до 23.01.2021. 28.07.2020 рішенням Мукачівського міськрайонного суду було ухвалено примусово видворити відповідача за межі України. Перебуваючи в пункті тимчасового тримання Мукачівського прикордонного загону 19.08.2020 року відповідач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області із заявою про вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. За результатами розгляду заяви відповідача ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішенням ДМС було оскаржено представником відповідача до Волинського окружного адміністративного суду (справа №140/417/21). Позивач враховуючи те, що строк затримання закінчується 23.01.2021, а рішення за заявою відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не прийняте, то є необхідність у продовженні строку затримання відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18.01.2021 адміністративний позов задоволено. Продовжено строк затримання громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою примусового видворення за межі території України, але не більше ніж на 6 (шість) місяців.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, однак остаточне рішення за її зверненням ще не прийнято.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що ст. 289 КАС України, якою визначено підстави для продовження строку затримання іноземця, не визначено таку підставу, як неприйняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Водночас до відповідача не може бути застосовано положення ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якими керувався суд першої інстанції продовжуючи строк її затримання, оскільки у разі суперечності норм застосуванню підлягає новий закон, а не попередній. Окрім цього вважає, що така практика призводить до тиску на відповідача щодо відмови від процедури захисту своїх прав, оскільки сам факт перебування у процедурі розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту автоматично тягнутиме для іноземця продовження строку його затримання до максимально допустимого. Оскільки відповідач не відмовлялася співпрацювати під час процедури її ідентифікації та не перешкоджала оформленню відповідних документів для її видворення, її особу ідентифіковано оригіналом паспорта, а судове рішення щодо її видворення з незалежних від неї причин протягом шести місяців не виконано, підстави для задоволення позовних вимог а продовження строку її затримання відсутні.

Позивач скористався правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому покликається на те, що розгляд заяви відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не належить до компетенції Державної прикордонної служби України, що в свою чергу унеможливлює вжиття ними заходів по примусовому видворенню відповідача з України до остаточного прийняття рішення за заявою останньої про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім цього представник відповідача просить відкласти розгляд справи, однак суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представника). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі учасниками не наведено.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що відповідач 20.07.2020 незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Румунію на ділянці відповідності відділу прикордонної служби «Тячів», однак після перетину кордону була затримана представниками прикордонної поліції Румунії та 23.07.2020 під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Солотвино» Мукачівського прикордонного загону на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб була передана на територію України у встановленому угодою порядку.

24.07.2020 рішенням Мукачівського міськрайонного суду було ухвалено затримати відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України на строк 6 (шість) місяців.

28.07.2020 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду було ухвалено примусово видворити відповідача за межі України.

Перебуваючи в пункті тимчасового тримання Мукачівського прикордонного загону 19.08.2020 відповідач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області із заявою про вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За результатами розгляду заяви відповідача ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішенням ДМС було оскаржено представником відповідача до Волинського окружного адміністративного суду (справа №140/417/21). Таким чином, остаточного рішення за заявою відповідача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не прийнято.

Враховуючи те, що термін тримання відповідача в пункті тимчасового тримання іноземців, які незаконно перебувають на території України, закінчується 23.01.2021, покликаючись на наявність умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив продовжити строк затримання відповідача, який поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, з метою забезпечення примусового видворення, на строк шість місяців - до 23.07.2021.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Аналогічні положення викладені в пункті 12 Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 № 141.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами ч. 11-13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відтак ч. 13 ст. 289КАС України встановлено вичерпний перелік підстав за яких можливо продовжити строк затримання іноземців та осіб без громадянства.

Так згідно доводів позивача станом на момент подання заявленого позову та розгляду цієї справи за результатами розгляду заяви відповідача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, уповноваженим органом міграційної служби прийнято рішення про відмову в задоволенні заяви.

Разом з цим, в апеляційній скарзі представник відповідача, покликаючись на те, що судом рішення про примусове видворення відповідача за межі території України ухвалене 28.07.2020, а звернення за заявою про вирішення питання про визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мало місце 19.08.2020, наголошує, що у період з 27.08.2020 по 19.08.2020 у відповідача були відсутні перешкоди для видворення відповідача, однак такі дії вчинені позивачем не були.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач на стростування зазначених вище доводів представника відповідача вказує на факт відсутності у відповідача на час його затримання документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України. Крім цього зазначає, що на час звернення до суду про продовження строку затримання та розгляду справи судом першої інстанції відповідач, оскарживши рішення ДМС, продовжував перебувати у процедурі визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак колегія суддів критично ставиться до таких доводів позивача , оскільки тривалий розгляд заяви відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не дає позивачу підстав для звернення із заявленим позовом про продовження строку утримання та його безумовного задоволення за відсутності доказів вжиття належних дій, спрямованих на ідентифікацію особи після прийняття рішення ДМС про відмову у визнанні відповідача біженцем або особою, яка потребує особливого захисту.

Крім цього, позивачем в якості мети застосування такого заходу як затримання вказувалось забезпечення ідентифікації та видворення за межі території України.

Однак, потрібно зазначити, що положення ст. 289 КАС України чітко визначають, як види заходів, що можуть бути застосовані судом до іноземця або особи без громадянства, що вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, так і мету застосування таких заходів, а також чітко визначають підстави для їх застосування.

Разом з цим, за наведених правил ст. 289 КАС України стосовно іноземця, щодо якого поданий позов про його примусове видворення, може бути застосований такий захід як затримання за наявності обґрунтованих підстав вважати, що такий іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення.

Керуючись наведеним вище та враховуючи те, що відповідач не відмовлялася співпрацювати під час процедури її ідентифікації та не перешкоджала оформленню відповідних документів для її примусового видворення, особу громадянина Республіки Афганістан ОСОБА_1 ідентифіковано за паспортом серії НОМЕР_1 від 07.10.2017, а судове рішення про її примусове видворення за межі України з незалежних від неї причин протягом тривалого часу не виконано, підстави для задоволення позовних вимог та продовження строку його затримання за таких умов відсутні.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про наявність визначених п. 13 ст. 289 КАС України умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства та забезпечити примусове видворення, які в розумінні п. 11 ст.289 КАС України є підставою для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 1, 2 ст. 7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Зокрема ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «f») законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Аналізуючи наведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для продовження строку затримання Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2021 року у справі № 303/310/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Повний текст постанови складено у строк встановлений частиною 3 статті 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 26 березня 2021 року у зв`язку із тим що суддя Шавель Р.М. з 04 березня 2021 року по 25 березня 2021 року був відсутній у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.