Справа № 140/92/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року ЛуцькСправа № 140/92/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Берестечківська міська рада про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру, відповідач) про визнання протиправною відмови, виданої наказом від 24.12.2020 №3-8356/15-20-СГ, зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України, та стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач вказала, що спірним наказом їй відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з тих підстав, що проект не у повній мірі відповідає вимогам законодавства: в порушення статті 186 Закону України "Про державний земельний кадастр" витяг з Державного земельного кадастру не засвідчений підписом та печаткою Державного кадастрового реєстратора. Позивач зауважив, що названий закон не містить статті 186. Вочевидь, відповідач мав на увазі пункт 186 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (далі - Порядок №1051). Проте невідповідність витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку пункту 186 Порядку №1051 в частині засвідчення Державним кадастровим реєстратором копій документів, які формуються за допомогою програмного забезпечення, не може бути підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою, а відповідач не позбавлений можливості самостійно перевірити інформацію щодо земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Вказана відповідачем підстава не відповідає положенням Земельного кодексу України (далі - ЗК України), яким визначено, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів здійснюється саме на етапі погодження такого проекту. Поданий на затвердження проект пройшов таку перевірку та був погоджений. На думку позивача, законодавчі підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою відсутні.

Окрім того, позивач зауважила, що частина дев`ята статті 118 ЗК України зобов`язує орган, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак відповідач у встановлений строк не прийняв відповідне рішення.

Позивач стверджує, що тривале очікування на належне виконання відповідачем своїх повноважень спричинило негативні психологічні наслідки та завдало їй моральних страждань. Оскільки як діями, так і бездіяльністю ГУ Держгеокадастру у Волинській області їй завдано моральну шкоду, то така підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 10000,00 грн.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити та одночасно зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив (а.с.24-30). В обґрунтування цієї позиції вказав, що до заяви позивача про затвердження проекту землеустрою було додано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який не засвідчений підписом та печаткою Державного кадастрового реєстратора. У зв`язку з допущеною помилкою 29 грудня 2020 року наказом Головного управління №3-8418/15-20-СГ внесено зміни у наказ від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ та підстави відмови викладено в новій редакції із зазначенням про невідповідність витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вимогам пункту 176 Порядку №1051.

Також відповідач вказав, що наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 31 грудня 2020 року №58-ОТГ передано Берестечківській територіальній громаді в особі Берестечківської міської ради у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 646,8497 га, в тому числі і земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:1035, на яку претендує позивач.

Відповідач вважає, що позовна вимога про зобов`язання прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не підлягає задоволенню, оскільки суд не вправі втручатися у повноваження органу державної влади, які є дискреційними. Зважаючи на те, що його рішення відповідає вимогам законодавства, то відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди.

З урахуванням наведеного відповідач у задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року клопотання ГУ Держгеокадастру у Волинській області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 02 березня 2021 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Берестечківську міську раду.

У поясненнях щодо позову третя особа вважає, що дії ГУ Держгеокадастру у Волинській області щодо відмови позивачу у затвердженні документації із землеустрою відповідають вимогам законодавства, а відтак є правомірними та обґрунтованими. У задоволенні позову просить відмовити.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 22 жовтня 2020 року №3-6977/15-20-СГ ОСОБА_1 за її заявою надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га у межах норм безоплатної приватизації із земель державної власності, яка знаходиться на території Мервинської сільської ради Горохівського району Волинської області (а.с.48).

30 листопада 2020 року до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. До заяви позивач додала копію документації із землеустрою та витяг з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:1035 (а.с.34). Відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою від 09 листопада 2020 року №13157/82-20, підготовленого експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, розроблений проект землеустрою відповідає вимогам земельного законодавства та погоджений (а.с.51-52).

За результатами розгляду заяви наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою" ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:1035 площею 2,00 га, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що поданий проект не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства. З посиланням на статтю 186 Закону України "Про державний земельний кадастр" вказано, що додана до заяви копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку не засвідчена підписом та печаткою Державного кадастрового реєстратора (а.с.11).

29 грудня 2020 року відповідач на підставі доповідної записки провідного спеціаліста відділу розпорядження землями сільськогосподарського призначення Петрович Н. від 24 грудня 2020 року прийняв наказ №3-8418/15-20, яким вніс зміни, зокрема, до наказу від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ, виклавши другий абзац у новій редакції, за змістом якої витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який доданий до заяви, не відповідає вимогам пункту 176 Порядку №1051 (а.с.36).

Незгода позивача із прийнятим рішенням стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (ЗК України) та Законом України від 22 травня 2003року №858-IV "Про землеустрій".

Відповідно до підпункту "б" частини першої статті 81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин першої - другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом "а" частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення селянського господарства в розмірі не більше 2,00 гектара.

Згідно з підпунктом "в" частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

На підставі підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №308 (у редакції наказу Держгеокадастру від 20 листопада 2020 року №53), Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Волинської області.

Наведені вище норми законодавства дають підстави для висновку, що відповідач має повноваження на вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами шостою, сьомою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Як свідчать матеріали справи, ГУ Держгеокадастру у Волинській області надало позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та після його розроблення проект підлягав затвердженню відповідачем.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з частинами шостою статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 186-1 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, який у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

При цьому з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 цього Кодексу не містять. Перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту. Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України не передбачено.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року №820/4852/17, від 06 березня 2019 року у справі №1640/2594/18, від 22 жовтня 2020 року у справі №808/3083/17 та їх відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує до спірних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджено, що ТзОВ "Волинський аукціонний інститут" розроблено, в тому числі і на замовлення позивача, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району. Вказаний проект землеустрою погоджено, про що свідчить висновок ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про розгляд документації із землеустрою від 09.11.2020 №13157/82-20 (а.с.51-52).

Пунктом 107 Порядку №1051 установлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Земельна ділянка площею 2,0 га, щодо якої розроблявся проект землеустрою, зареєстрована у Державному земельному кадастрі відділом у Горохівському районі Міжрайонного управління у Горохівському та Локачинському районах ГУ Держгеокадастру у Волинській області з присвоєнням кадастрового номера :00:001:1035, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 10 листопада 2020 року (а.с.31). Тобто державна реєстрація земельної ділянки здійснена під час її формування на підставі документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку, як це визначено пунктом 107 Порядку №1051.

Відмовляючи позивачу у затвердженні проекту землеустрою, відповідач підставою відмови у затвердженні документації з землеустрою у наказі 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ (зі змінами, внесеними наказом від 29 грудня 2020 року №3-8418/15-20-СГ) вказав невідповідність поданого проекту у повній мірі вимогам чинного законодавства. При цьому його зауваження стосувалися виключно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідно до пункту 176 Порядку №1051, на який посилається відповідач, витяг з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Примірник витягу в електронній формі Державний кадастровий реєстратор (адміністратор центру надання адміністративних послуг, уповноважена посадова особа виконавчого органу органу місцевого самоврядування) посвідчує власним кваліфікованим електронним підписом, а в паперовій формі - надається без використання спеціальних бланків, проставлення печатки та містить обов`язкове посилання на Державний земельний кадастр. Обов`язковим атрибутом витягу є QR-код, що містить інформацію про документ. Витяг з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру в електронній формі оформлюється відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку в електронній формі долучається до Поземельної книги в електронній формі.

Згідно з пунктом 75 Порядку №1051 витяг з Державного земельного кадастру, який надається для підтвердження внесення до Державного земельного кадастру відповідних відомостей, є підставою для передачі відповідної документації на затвердження органу державної влади або органу місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню даним органом).

Як визначено пунктом 88 Порядку №1051, витяг з Державного земельного кадастру формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру одночасно з внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до пункту 176 цього Порядку та надається заявникові відповідно до пункту 178 цього Порядку.

З наведеного слідує, що позивач позбавлена можливості впливати на формування Державним кадастровим реєстратором витягу з Державного земельного кадастру. У свою чергу, недоліки паперової копії, яка формується програмним забезпеченням, не є підставою для відмови у затвердженні проекту документації із землеустрою, бо така не передбачена ЗК України.

Суд також звертає увагу, що відповідач не вказав, у чому конкретно полягає невідповідність витягу з Державного земельного кадастру вимогам пункту 176 Порядку №1051, та не надав доказів на підтвердження вказаної обставини. Крім того, суду не надано доказів того, що у поданому позивачем витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 10 листопада 2020 року зазначена неповна чи недостовірна інформація.

Отже, спірний наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою" (зі змінами, внесеними наказом від 29 грудня 2020 року №3-8418/15-20-СГ), яким позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не ґрунтується на положеннях ЗК України та не містить законодавчо визначених підстав для такої відмови.

Крім того, заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою зареєстровано в ГУ Держгеокадастру у Волинській області 30 листопада 2020 року за №М-11390/0/94-20, а наказ за результатами її розгляду прийнятий лише 24 грудня 2020 року, тобто з порушенням вимог частини дев`ятої статті 118 ЗК України щодо строку прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Суд наголошує, що встановлена правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади та встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми і строків такої діяльності та як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Оскільки наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ "Про відмову у затверджені документації із землеустрою" не містить законодавчо визначених підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою та винесений з порушенням строку, то він є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно доводів відповідача про передачу земельної ділянки у комунальну власність суд зауважує, що спірне рішення прийняте відповідачем 24 грудня 2020 року (зміни до наказу - 29 грудня 2020 року). Тому суд надає оцінку рішенню відповідача як акту індивідуальної дії саме на момент його прийняття.

Наказ №58-ОТГ про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:1035, відповідач прийняв 31 грудня 2020 року (а.с.41-42).

З цього приводу суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року №1113 "Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин" (далі - Постанова №1113) врегульовано питання передачі земельних ділянок із державної до комунальної власності. Постановою №1113, серед іншого, зобов`язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру забезпечити передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, коли до 15 грудня 2020 року документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до статті 117 Земельного кодексу України (пункт 4 Постанови №1113).

З аналізу наведеної норми вбачається, що не підлягають до передачі у комунальну власність земельні ділянки, документацію із землеустрою щодо яких подано на затвердження до територіальних органів Держгеокадастру до 15 грудня 2020 року.

Позивач клопотання про затвердження проекту землеустрою подала до ГУ Держгеокадастру у Волинській області у листопаді 2020 року, тобто до 15 грудня 2020 року.

На переконання суду, поведінка відповідача у цій ситуації свідчить про недотримання принципу належного урядування, зміст якого Європейський суд з прав людини розкриває у рішенні у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04), прийнятому 20 жовтня 2011 року (набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року). Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Поряд з тим наказ ГУ Держгеокадастру від 31 грудня 2020 року №58-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" був оскаржений у судовому порядку та рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року (яке не набрало законної сили) у справі №140/207/21 цей наказ визнано протиправним та скасовано в частині передачі у комунальну власність Берестечківської ОТГ в особі Берестечківської міської ради Горохівського району земельних ділянок з відповідними кадастровими номерами, в тому числі з кадастровим номером :00:001:1035. У той же час ухвалою суду від 25 січня 2021 року у справі №140/207/21 було забезпечено позов шляхом заборони ГУ Держгеокадастру у Волинській області вчиняти дії щодо передачі (відчуження) земельних ділянок, зокрема, земельної з кадастровим номером :00:001:1035. Зважаючи на наявність спору з приводу передачі земельної ділянки, на яку претендує позивач, відповідач не може обґрунтовувати правовірність своєї поведінки та відсутність у нього обов`язку щодо прийняття законного рішення щодо розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки у власність.

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

На думку суду, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року №1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Отже, такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. У разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №320/4182/20 та враховуються при вирішенні цієї справи.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Правомірним є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин, а тому повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Суд враховує позицію Верховного Суду України у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, відповідно до якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд наголошує, що скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою" має наслідком повернення сторін у попередній стан, який існував на момент прийняття цього наказу, що передбачає необхідність обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача внаслідок прийняття цього наказу. При цьому суд враховує, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено правових підстав для відмови у затвердженні позивачу документації із землеустрою.

З урахуванням наведеного, зважаючи на дотримання позивачем порядку розроблення землевпорядної документації з метою отримання земельної ділянки у власність, своєчасність її подання та недоведення відповідачем факту наявності визначених законом підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у цьому випадку буде саме зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Волинській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:1035, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн, суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Частиною третьою названої статті обумовлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння їй такої шкоди, зокрема пояснити, в чому конкретно проявилося порушення її нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило їй моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки позивач не подала жодних доказів на підтвердження моральної шкоди, а із позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахувала свою моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн, а не в іншому розмірі.

З огляду на обставини справи, аргументи і доводи учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, позов належить задовольнити частково.

Водночас, на думку суду, відсутні підстави для встановлення відповідно до частини першої статті 382 КАС України судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, як про це просить позивач.

Частини п`ята та шоста статті 246 КАС України не встановлюють обов`язку суду у резолютивній частині рішення суду встановлювати судовий контроль за його виконанням.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 звертав увагу на те, що застосування статті 382 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення; підставою її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи - позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

З наведеного слідує, що встановлення судового контролю може мати місце на стадії виконання судового рішення за заявою сторони, на користь якої таке рішення ухвалене, за наявності обґрунтованих доводів та підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення у справі. Окремо слід вказати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн, сплачений згідно з квитанцією від 12.01.2021 №205.

Керуючись статтями 139, 243, 245, 246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2020 року №3-8356/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області затвердити ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, розташованої за межами населених пунктів Мервинської сільської ради Горохівського району, кадастровий номер :00:001:1035.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 67, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук