Справа № 440/735/19
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. ПолтаваСправа №440/735/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги:
- зобов`язати відповідачів виконати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2018 №157, а саме: провести виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з лав армії в запас за весь період служби, тобто за 13 років 09 місяців 18 днів, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Під час розгляду справи суд
В С Т А Н О В И В:

01.03.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України (далі - відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 2) про зобов`язання вчинити певні дії.

Історія справи
Ухвалою суду від 06.03.2019 позов прийнято судом до розгляду, провадження у даній справі відкрито та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 04.04.2019 справу №440/735/19 призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 14.05.2020 провадження у цій справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі №440/1620/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2019 №75.
Ухвалою суду від 29.03.2021 поновлено провадження у цій справі, у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/1620/19.
Ухвалою суду від 29.03.2021 продовжено розгляд справи №440/735/19 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Аргументи учасників справи
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що з 1991 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на території Республіки Білорусь. Вказував, що після подачі позивачем рапорту про переведення для проходження військової служби на території України наказом від 07.07.1992 №189 командира військової частини НОМЕР_2 позивача було звільнено з лав Збройних Сил за скоєння проступків, що дискредитують високе звання офіцера. Зауважував, що після звільнення з військової частини НОМЕР_2 , позивач у період з травня 2016 року по липень 2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на території України. Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України по особовому складу від 22.06.2018 №267 позивача було звільнено з військової служби у запас за пунктом "в" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", про що було видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2018 №157. Позивач стверджував, що календарна вислуга років у Збройних Силах станом на 02.05.2018 становила 13 років 09 місяців 18 днів, однак при звільненні йому виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення лише за 2 повні календарні роки служби. Позивач вважав, що при звільненні йому невірно визначено розмір одноразової грошової допомоги та виплачено таку допомогу не в повному обсязі, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
01.04.2019 до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що відповідно до абзацу 6 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у разі повторного звільнення з військової служби, одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. Відповідач 2 зауважував, що на момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 в особовій справі позивача були відсутні відомості, які б підтверджували, що при попередньому звільненні він не набув права на отримання такої грошової допомоги; у командування військової частини НОМЕР_1 немає законних підстав для перерахунку позивачу розміру виплати грошової допомоги, оскільки достовірні дані про набуття останнім права на допомогу при попередньому звільненні відсутні.
02.04.2019 до суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача 1 проти задоволення позовних вимог заперечував, з огляду на те, що позивач не відноситься до категорії осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки, по-перше, під час його попереднього звільнення 07.07.1992 діюче на той час законодавство (підпункт "б" пункту 7 Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1990 №1290) не обмежувало наявність права на отримання вихідної допомоги умовою обов`язкової наявності у військовослужбовця певної вислуги років; по-друге, відповідно до діючого на той час законодавства (абзац 4 підпункту "б" пункту 7 Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1990 №1290) позивач, насправді, втратив право на виплату йому вихідної допомоги, оскільки був звільнений за скоєння вчинків, що дискредитують звання офіцера (витяг з наказу Міністра оборони Республіки Білорусь від 05.06.1992 №066 та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.07.1992 №189, які додані позивачем до позову). Таким чином, враховуючи той факт, що позивач під час попереднього звільнення з військової служби втратив право на виплату йому вихідної допомоги і не відноситься до категорії осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги, то відповідно до абзацу 6 частини другої статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" при повторному звільненні з військової служби одноразова грошова допомога у разі звільнення повинна була бути виплачена і була виплачена за період календарної служби позивача з дня останнього зарахування його на службу, тобто, без урахування періоду попередньої служби. Відповідач 1 також відзначав, що за змістом відповіді Центрального архіву Архівної служби Збройних Сил Міністерства оборони Республіки Білорусь від 10.01.2019 №5/200 (доданої позивачем до позову) - у документах архівного фонду Військової частини НОМЕР_2 відомості про грошове забезпечення позивача за червень, липень 1992 року відсутні, а також відсутні у справі окремі відомості на виплату грошового забезпечення позивачу. Отже, на думку відповідача 1, об`єктивні докази або факту невиплати або факту виплати позивачу при попередньому звільненні вихідної допомоги - відсутні, а тому, об`єктивно відсутні і правові підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення за попередній період військової служби. Крім того, відповідач 1 наголошував, що позивач ніколи не проходив військову службу і не отримував грошове забезпечення саме в Міністерстві оборони України, а тому Міністерство оборони України є неналежним відповідачем за заявленою у цій справі позовною вимогою.
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом
Позивач проходив військову службу.
Наказом військової частини НОМЕР_2 від 07.07.1992 №189, виданим на підставі наказу Міністра оборони Республіки Білорусь від 05.06.1992 №066, старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас по статті 61 Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил - за скоєння проступків, що дискредитують високе звання офіцера, відраховано зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлено на облік у Кременчуцький РВК Полтавської області.
З 10.05.2016 позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.
Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України по особовому складу від 22.06.2018 №267 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом "в" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2018 №157 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Кременчуцького ОМВК Полтавської області.
Абзацом 11 пункту 4 цього наказу передбачено: відповідно до пункту 38.1 наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
На виконання цього пункту наказу військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було проведено нарахування та виплату грошового забезпечення за два календарні роки служби (з 10.05.2016), що не заперечується позивачем.
28.01.2019 позивач звернувся до відповідачів зі претензією, у якій просив провести виплату одноразової грошової допомоги за весь період служби, тобто 13 календарних років.
Листом від 12.02.2019 №442 відповідач 2 повідомив позивача про те, що у командування військової частини немає законних підстав для перерахунку розміру виплати позивачу грошової допомоги при звільненні, адже достовірні дані про набуття позивачем права на допомогу при попередньому звільненні відсутні.
Після цього наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.19 №75 було внесено зміни та викладено в іншій редакції абзац одинадцятий пункту 4 наказу від 4.07.18 №157: "Відповідно до пункту 38.1 наказу Міністра оборони України від 11.06.08 №260 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу, без урахування періоду попередньої служби" /а.с. 8/.
Позивач, не погоджуючись із такими діями відповідачів щодо відмови у проведенні виплати одноразової грошової допомоги за весь період служби, звернувся до суду з цим позовом.
Після відкриття провадження у цій справі, дізнавшись про внесення змін до наказу від 4.07.18 №157 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.19 №75, ОСОБА_1 оскаржив наказ від 11.04.19 №75 до суду.
Полтавським окружним адміністративним судом було прийнято відповідний позов до провадження, відкрито провадження у справі №440/1620/19.
Суд на клопотання позивача ОСОБА_1 зупиняв провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у справі № 440/1620/19.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року у справі №440/1620/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.19 №75 було відмовлено. Це рішення набрало законної сили. У адміністративній справі № 440/1620/19 суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.19 №75 в частині, якою було приписано виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу, без урахування періоду попередньої служби, є правомірним. До такого висновку суд прийшов, спираючись на той факт, що ОСОБА_1 не тільки не набув права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, але і не міг його набути з огляду на підстави звільнення з військової служби.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню
Відповідно до пункту "в" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Абзацом 6 пункту 2 цієї статті визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
За змістом пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 №393 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зазначеним в абзаці 1 цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Висновки щодо правозастосування
Проаналізувавши наведені вище положення чинного законодавства, суд зазначає, що у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Водночас з даного правила є виняток - повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби у разі, якщо така особа не набула права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Залученими до матеріалів справи письмовими доказами підтверджено, що позивач вперше звільнений з військової служби у липні 1992 року за скоєння проступку, що дискредитує високе звання офіцера.
Повторно позивач прийнятий на військову службу у травні 2016 року, а звільнений - у липні 2018 року.
Суд зазначає, що відповідно до абзацу четвертого підпункту "б" пункту 7 Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1990 №1290 "О выслуге лет для назначения пенсий лицам офицерского состава, прапорщикам, мичманам и военнослужащим сверхсрочной службы, лицам начальствующего и рядового состава органов внутренних дел и пособиях этим военнослужащим, лицам начальствующего и рядового состава и их семьям" (мовою оригіналу): лицам офицерского состава, прапорщикам, мичманам и военнослужащим сверхсрочной службы, лицам начальствующего и рядового состава органов внутренних дел, уволенным со службы за совершение проступков, дискредитирующих звание военнослужащего или начальствующего и рядового состава, либо в связи с осуждением за совершенное преступление (в том числе в связи с осуждением условно), единовременное или выходное пособие, предусмотренное настоящим пунктом, не выплачивается.
Таким чином, факт звільнення позивача з військової служби за скоєння проступку, що дискредитує високе звання офіцера виключав можливість отримання ним вихідної допомоги при попередньому звільненні.
Відтак, позивач не тільки не набув права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, але і не міг його набути з огляду на підстави звільнення з військової служби.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25.10.2018 у справі №552/4468/17.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач 2, взявши за основу період для нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені з дня останнього зарахування позивача на службу (тобто з 10.05.2016) до моменту звільнення, діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.
Крім того, приймаючи дане рішення, суд виходить з того, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року у справі №440/1620/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.19 №75 було відмовлено.
У адміністративній справі № 440/1620/19 суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.19 №75 в частині, якою було приписано виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу, без урахування періоду попередньої служби, є правомірним. До такого висновку суд прийшов, спираючись на той факт, що ОСОБА_1 не тільки не набув права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, але і не міг його набути з огляду на підстави звільнення з військової служби.
Це рішення набрало законної сили.
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Щодо вимог позивача до Міністерства оборони України, суд вказує, що виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби здійснюється за рахунок коштів військової частини, де позивач проходив військову службу, а Міністерство оборони України не здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення таким військовослужбовцям.
Враховуючи викладене, вимоги до Міністерства оборони України є безпідставними і також не підлягають задоволенню.
Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.
Розподіл судових витрат
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168, ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.С. Шевяков