Справа № 320/5256/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Харченко С.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Справа № 320/5256/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюк А.Г.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

представника позивача Самуся О.В.,

представника відповідача Свириденко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі

за позовом громадянина Російської Федерації

ОСОБА_1

до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ»

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про заборону в`їзду в Україну від 03.05.2019.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивача в`їхав на тимчасово окуповану територію України через закритий пункт пропуску «Ізварине», тобто поза межами встановленого додатком 1 до Порядку № 367 виключного переліку контрольних пунктів в`їзду-виїзду, що є достатньою підставою для заборони йому в`їзду в Україну строком на три роки.

Разом з тим, перевіряючи доводи позивача, суд зазначив, що порушення процедури прийняття оскаржуваної ним постанови, а також наявність описок у складеній в процесі проведення заходів контролю документації, не породжує правових наслідків її недійсності в разі встановлення факту порушенням іноземцем визначеного чинним законодавством України порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзду з них.

Також суд вказав, що наявність у позивача сімейних зв`язків на території України не звільняє його від обов`язку дотримуватися Конституції України та законів України, зокрема, порядку в`їзду та виїзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, а також не звільняє його від застосування визначених законом наслідків, передбачених статтею 13 Закону № 3773-VI.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 його вже було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 204-1 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу, який він сплатив, тому, на переконання апелянта, прийняття відповідачем спірної постанови про заборону йому в`їзду в Україну свідчить про повторне притягненням його до відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Також апелянт вважає, що оскаржувана ним постанова є несумісною з тяжкістю вчиненого ним правопорушення, обставинами скоєного та особою винного.

Крім того, апелянт посилається на те, що спірна постанова винесена відповідачем без залучення перекладача та не містить запису про роз`яснення позивачу його права на перекладача, а також, що йому не було повідомлено про намір правника органу охорони державного кордону та підстави для прийняття спірної постанови.

Разом з тим, апелянт вказує, що він не несе загрози для України та веде законослухняний спосіб життя, одружений на громадянці України, у 2016 році отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, що ЦУМ ДМС у м. Києві задоволено його клопотання на імміграцію в Україну, що метою його візиту на тимчасово окуповану територію було дводенне тренування спортсменів з бального танцю, що з 2016 року він регулярно організовує турніри та фестивалі з бального танцю в м. Києві.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021 було відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду на 23.03.2021 о 13:10 год.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у межах наведених у ній доводів та обґрунтувань, а також додатково пояснив, що позивач та його дружина є тренерами з бальних танців і що позивач їздив на тимчасово окуповану територію для тренування дітей.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та наполягав на правомірності притягнення позивача до відповідальності у вигляді заборони в`їзду в України строком на три роки.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується даними, наведеними у закордонному паспорті № НОМЕР_1 , виданому 11.11.2017 ФМС 77117, та паспорті громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2 , виданому Відділенням Управління Федеральної міграційної служби м. Москви по району Хамовнікі.

10.01.2019 позивачем здійснено в`їзд на тимчасово окуповану територію Луганської області з Російської Федерації через закритий пункт пропуску «Ізварине».

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 в адміністративній справі № 760/3675/19 позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

03.05.2019 в пункті пропуску «Жуляни» під час оформлення пасажирів рейсу № 840 «Київ - Мінськ» було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

У ході проведення посадовими особами ОКПП «Київ» заходів контролю другої лінії було встановлено, що 10.01.2019 позивачем здійснено в`їзд на тимчасово окуповану територію Луганської області з Російської Федерації через закритий пункт пропуску «Ізварине», чим порушено вимоги статті 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 № 2268-VIII.

У зв`язку з цим, територіальним органом охорони державного кордону складено довідку від 03.05.2019 та в цей же день прийнято постанову, якою позивачу заборонено в`їзд в Україну строком на три роки.

Позивач, вважаючи зазначену постанову протиправною, а свої права порушеними, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII), «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 № 2268-VIII (далі - Закон № 2268-VIII), «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Порядком в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367 (далі - Порядок № 367), Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946 (далі - Інструкція № 946).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, особливий правовий режим на цій території, особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, порядок додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом № 1207-VII.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1207-VII тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Частиною першою статті 4 Закону № 1207-VII передбачено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону № 1207-VII в`їзд іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї допускаються лише за спеціальним дозволом через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення щодо порядку перетину особами та товарами державного кордону України закріплені у статті 12 Закону № 2268-VIII.

Додатком 1 Порядку № 367 визначено виключний перелік контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї, а саме: контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для автомобільного сполучення - «Каланчак», «Чаплинка», «Чонгар». Контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для залізничного сполучення - «Херсон», «Мелітополь», « ОСОБА_2 », «Новоолексіївка».

Частинами першою, третьою статті 13 Закону № 3773-VI установлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно з підпунктом «е» пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції № 946 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в разі, якщо іноземець здійснив в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них з порушенням встановленого законодавством України порядку або вчинив спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що в`їзд особи на тимчасово окуповану територію України з порушенням встановленого законодавством України порядку або вчинення спроби потрапити на ці території поза межами діючих контрольних пунктів в`їзду-виїзду є безумовною правовою підставою для заборони іноземцю в`їзду в Україну строком на три роки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджується і позивачем не спростовано та навіть не заперечується здійснення ним 10.01.2019 в`їзду на тимчасово окуповану територію України поза межами діючих контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а саме через закритий пункт пропуску «Ізварине».

Отже, позивачем порушено вимоги ст. 12 Закону 2268-VIII, що свідчить про наявність достатніх та необхідних правових підстав для заборони йому в`їзду в Україну строком на три роки та правомірність прийняття відповідачем спірної постанови від 03.05.2019.

Разом з тим, посилання апелянта на допущення відповідачем процедурних порушень при прийнятті вказаної постанови, зокрема щодо допущення певних неточностей у формулюваннях, описок та не зазначення відомостей про перекладача, судова колегія приймає до уваги та вважає обґрунтованими.

Втім, виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття рішення необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття рішення, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект рішення робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність рішення, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правомірність такого рішення.

Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18.

Крім того, аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. Скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).

При цьому, колегія суддів також приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Скасування правильного по суті рішення, за відсутності фундаментального порушення, є відступленням від принципу правової визначеності («res judicata») та недопустимим.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що процедурні та формальні порушення, про які зазначає апелянт, не спростовують самого факту порушення ним ст. 12 Закону № 2268-VIII та наявності достатніх і необхідних безумовних правових підстав для притягнення його до відповідальності саме шляхом заборони йому в`їзду на територію України строком на три роки.

При цьому, доводи апелянта про те, що його повторно притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення, оскільки він вже поніс відповідні негативні наслідки (штраф), визначені йому судовим рішенням в іншій справі № 760/3675/19, колегія відхиляє, оскільки вказаним судовим рішенням позивача притягнуто до відповідальності з інших правових підстав (ст. 204-1 КупАП), ніж у цій справі (порушення ст. 12 Закону № 2268-VIII, а в`їзд заборонено на підставі ст. 13 Закону № 3773-VI). Тобто, фактично зазначені негативні правові наслідки, що настали для позивача, випливають одне з одного та безпосередньо пов`язані між собою, а не є подвійним притягнення до відповідальності за одне й те саме правопорушення, як він помилково вважає.

Твердження апелянта про те, що він одружений з громадянкою України, є тренером з бального танцю і їздив на тимчасово окуповану територію України з метою проведення тренувань, не спростовують порушення ним порядку в`їзду іноземців на тимчасово окуповану територію України та в розумінні чинного законодавства не є підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 13 Закону № 3773-VI.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 308 КАС України, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення цього позову.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Федерації професійних спілок Черкаської області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 березня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк