Справа № 340/2572/20
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/2572/20
Суддя І інстанції Черниш О.А.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Новошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-100107-53 від 13.11.2018 року у сумі 15819,54 грн.;

- зобов`язати ГУ ДПС у Кіровоградській області списати їй заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 16073,60 грн.;

- стягнути з ГУ ДПС у Кіровоградській області 4957,30 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями та діями.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період за який їй нараховано ЄСВ була найманим працівником і підприємницькою діяльністю не займалася, крім того з неї безпідставно в примусовому порядку стягнуто ЄСВ у розмірі 4957,30 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Кіровоградській області про сплату богу (недоїмки) №Ф-100107-53 від 13.11.2018 року, надіслану ОСОБА_2 . Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо нарахування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 в інтегрованій картці платника недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІV квартал 2018 року та за І квартал 2019 року. Зобов`язано Головне управління ДПС у Кіровоградській області виключити з інтегрованої картки платника фізичної особи підприємця ОСОБА_1 недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нараховану за ІV квартал 2018 року та за І квартал 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні 4957,30 грн. та задовольнити позов в цій частині. Вказує, що платник податків має право як на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів, так і на повне відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб). Тому позовна вимог щодо стягнення відповідача 4957,30 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями та діями є правомірною та своєчасною.

ГУ ДПС у Кіровоградській області також подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує на те, що сформована вимога та рішення були винесені в рамках чинного законодавства, а тому є законними та не підлягають судовому скасуванню.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача просив задовольнити їх апеляційну скаргу та залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, представник ГУ ДПС у Кіровоградській області не з`явився, ро час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 з 16.06.2010 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець та взята на облік як страхувальник та платник страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в органах Пенсійного Фонду України під реєстраційним номером 4/11033. Державна реєстрація припинення її підприємницької діяльності за її рішенням відбулася 08.04.2019 року.

ГУ ДФС у Кіровоградській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформовано вимогу №Ф-100107-53 від 13.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивачку, що станом на 31.10.2018 року за даними інформаційної системи органу доходів і зборів її заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 15819, 54 грн. недоїмки. (а.с. 8)

Вказану вимогу надіслано позивачці поштою за адресою її місця проживання. Поштове відправлення вручено 21.12.2018 року ОСОБА_4 (а.с. 43)

Олександрійським управлінням ГУ ДФС у Кіровоградській області у січні 2019 року вимогу №Ф-100107-53 від 13.11.2018 року надіслано до Олександрійського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області як таку, що узгоджена, та державним виконавцем 29.01.2019 року відкрито виконавче провадження №58220728 з її примусового виконання.

Позивачка стверджує, що про винесення спірної вимоги та про нарахування їй недоїмки зі сплати єдиного внеску вона дізналася у липні 2020 року, після отримання відповіді на адвокатський запит свого представника від Олександрійського управління Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

Як свідчить інтегрована картка платника єдиного внеску (фізичної особи-підприємця), заведена в ГУ ДПС у Кіровоградській області щодо позивачки, 09.02.2018 року у ній відображено нарахування недоїмки за 2017 рік у розмірі 8448 грн. (704 грн. х 12 міс.), 19.04.2018 року - за І квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (819, 06 грн. х 3 міс.), 19.07.2018 року - за ІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (819, 06 грн. х 3 міс.), 19.10.2018 року - за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн., 21.01.2019 року - за ІV квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (819, 06 грн. х 3 міс.), 19.04.2019 року - за І квартал 2019 року у розмірі 2754, 18 грн. (918, 06 грн. х 3 міс.).

Станом на 31.10.2018 року недоїмка сягнула 15819,54 грн., станом на 30.04.2019 року зросла до 21030, 90 грн. (а.с. 50 - 58)

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі також - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Зазначена правова позиція відображена у рішенні Верховного Суду у справі № 440/2149/19 від 04 грудня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_5 в період в 2017-2019 роках перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Катеринославські меблеві майстерні» та яке відповідно сплачувало за неї усі необхідні податки та збори, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується довідкою ПФУ (форма ОК-5) від 20.05.2020 року.

Як свідчить інтегрована картка платника єдиного внеску (фізичної особи-підприємця), заведена в ГУ ДПС у Кіровоградській області щодо позивачки, 09.02.2018 року у ній відображено нарахування недоїмки за 2017 рік у розмірі 8448 грн. (704 грн. х 12 міс.), 19.04.2018 року - за І квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (819, 06 грн. х 3 міс.), 19.07.2018 року - за ІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (819, 06 грн. х 3 міс.), 19.10.2018 року - за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн., 21.01.2019 року - за ІV квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (819, 06 грн. х 3 міс.), 19.04.2019 року - за І квартал 2019 року у розмірі 2754, 18 грн. (918, 06 грн. х 3 міс.).

За таких обставин нарахування позивачу боргу по сплаті ЄСВ є безпідставним, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Як свідчить інтегрована картка платника єдиного внеску (фізичної особи-підприємця), заведена в ГУ ДПС у Кіровоградській області щодо позивачки, у ній відображено погашення недоїмки на загальну суму 4957, 30 грн., а саме 1905, 77 грн. за платіжним дорученням №12126 від 04.10.2019 року, 177, 96 грн. за платіжним дорученням №12280 від 09.10.2019 року, 401,21 грн. за платіжним дорученням №14005 від 11.11.2019 року, 1735, 48 грн. за платіжним дорученням №732 від 30.01.2020 року, 736, 88 грн. за платіжним дорученням №1050 від 06.02.2020 року. (а.с. 50 - 58). Ці кошти перераховані на рахунок відповідача в межах виконавчого провадження з примусового виконання вимоги №Ф-100107-53 від 13.11.2018 року.

Позивачка у позовній заяві просить стягнути вказані кошти з відповідача на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями та діями.

Відповідно до частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підпунктом 17.1.11 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків має право на повне відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб) у встановленому законом порядку.

Шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи (пункт 21.3 статті 21 ПК України).

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Під шкодою у цій справі позивачка розуміє суму коштів, що були стягнуті з неї органом державної виконавчої служби в порядку примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону №2464-VI суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.

Частиною 13 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону №2464-VI із страховими коштами, акумульованими на рахунках податкових органів, здійснюються такі операції: 2) повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум; 3) повернення безпідставно стягнених сум єдиного внеску (абзац другий частини третьої статті 26 цього Закону).

Наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 року №6, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.02.2016 року за №193/28323, затверджено Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів (надалі Порядок №6).

Цей Порядок розроблено відповідно до статей 9 та 11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та визначає процедуру зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (далі - Платник), надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску (далі - Кошти).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №6 повернення Коштів здійснюється у випадках: 1) надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719; 2) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на невідповідний рахунок 3719; 3) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на рахунок з обліку доходів бюджету; 4) помилкової сплати податкових зобов`язань з податків, зборів, штрафних (фінансових) санкцій та пені, передбачених Податковим кодексом України, на рахунок 3719.

Повернення Коштів здійснюється на підставі заяви Платника про таке повернення (далі - Заява).

Згідно з пунктами 7, 10 Порядку №6 у разі надходження Заяви про повернення Коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, у строк не більше ніж десять робочих днів з дати реєстрації Заяви проводить перевірку наданої Платником інформації.

У разі відмови в задоволенні Заяви про повернення Коштів з рахунку 3719 Платнику єдиного внеску підрозділом органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, надається повідомлення за підписом посадової особи із зазначенням причин відмови.

У разі задоволення Заяви про повернення Коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, передає Заяву з відміткою про підтвердження повернення Коштів до підрозділу органу доходів і зборів, відповідального за ведення обліку платежів та складання звітності.

Повернення платникам коштів здійснюється підрозділом органу доходів і зборів, відповідальним за ведення фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку, нижчого рівня за рахунок поточних надходжень на рахунок 3719, на який сплачено Кошти, що повертаються.

Аналіз норм Закону №2464-VI та Порядку №6 свідчить, що у разі незгоди з рішенням чи дією податкового органу щодо обчислення недоїмки зі сплати єдиного внеску, платник може піддати ці дії чи рішення судовому контролю. Якщо суд визнає рішення і дії податкового органу щодо обчислення (нарахування) недоїмки протиправними і установить, що ці рішення чи дії зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум єдиного внеску, ці кошти повертаються платнику в порядку і на умовах, встановлених у статтях 43 Податкового кодексу України та статті 9 Закону №2464-VI, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком №6. Цей порядок не передбачає повернення помилково та/або надміру сплачених коштів у спосіб стягнення безпосередньо (водночас) із здійсненням судового контролю над рішеннями, діями чи бездіяльністю податкових органів з питань, пов`язаних з обчисленням, нарахуванням чи стягненням недоїмки зі сплати єдиного внеску.

За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції, що оскільки відповідно до статті 1 ЦК України норми цивільного законодавства не застосовуються до відносин, пов`язаних зі сплатою чи утриманням податків та зборів, тому кошти, перераховані/утримані з платника на сплату сум єдиного внеску не є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Захист прав платника, порушених безпідставним стягненням єдиного внеску податковим органом, має відбуватися в порядку повернення надміру та/або помилково сплачених коштів.

В той же час ОСОБА_1 не зверталася до ГУ ДПС у Кіровоградській області у встановленому порядку із заявою про повернення надміру/помилково сплаченого єдиного внеску, а рішення з цього питання відповідачем не приймалося, за таких обставин відсутній спір щодо права позивачки на повернення 4957,30 грн. надмірно/помилкового сплачених платежів, і позивачкою не доведено порушення її прав у цій частині з боку відповідача, враховуючи передчасність вказаної позовної вимоги, суд першої інстанції правомірно відмовив у її задоволенні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в межах доводів апеляційних скарг порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, а тому апеляційні скарги слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 18 березня 2021 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник