Справа № 440/8031/20
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

29 березня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/8031/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/8031/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) , в якому просить зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатуити середній розмір його грошового забезпечення, встановлений станом на день звільнення з військової служби 03.08.2020 за весь час затримки у розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, тобто з наступного дня після звільнення 04.08.2020 по дату фактичної виплати грошової компенсації за невикористані ним 20 календарних днів щорічних основних відпусток за період з 2012 по 2015 рік, тобто по 11.11.2020 включно, а також стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна в розмірі 10 852,20 грн.
В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на обставини порушення його права на отримання від роботодавця усіх сум при звільненні, внаслідок чого та на підставі ст. 117 КЗпП України у такого працівника виникає право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після звільнення 03.08.2020 з військової служби в запас позивач лише 11.11.2020 отримав належну йому компенсацію за невикористані ним за період з 2012 по 2015 роки календарні дні щорічної відпустки. У зв`язку з цим позивач вважає, що колишній роботодавець зобов`язаний компенсувати йому середній заробіток за весь час затримки виплати присудженої компенсації, тобто за період з 03.08.2020 по 11.11.2020. Крім того, відповідач має заборгованість з виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 10 852,20 грн, яку той просить стягнути в судовому порядку.
Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
01.03.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача висловив свої заперечення проти позовних вимог. Посилання позивача на норми КЗпП вважає безпідставними, оскільки на військовослужбовців його положення щодо оплати праці та вирішення спорів (зокрема положень статей 116, 117) не поширюються, оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, а не перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 19-21).
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 , де на момент її припинення обіймав посаду сержанта з матеріального забезпечення 3-ї патрульної роти у званні старшого прапорщика. Згідно з копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 02.11.2015 позивач має статус ветерана війни - учасника бойових дій (а.с. 7).
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.08.2020 №181 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України, виключено зі списків складу військової частини та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 (Г-020459), який здав справи і обов`язки за посадою сержанта з матеріального забезпечення 3-ї патрульної роти та звільненого відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 17.07.2020 №40 о/с у запас за станом здоров`я з правом носіння військової форми одягу 03.08.2020 (а.с. 8).
Позивач у позові зазначає, що при розрахунку під час його звільнення з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані ним з 2012 року по 2015 рік включно щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачені пунктом 1 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що й стало підставою для звернення до суду.
Проте, після прийняття Полтавським окружним адміністративним судом до розгляду його позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі №440/6026/20 в/ч НОМЕР_1 до ухвалення судового рішення за результатами розгляду справи по суті 11.11.2020 здійснила виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним за період з 2012 по 2015 роки включно 20 календарних днів щорічних основних відпусток в розмірі 9213,69 грн, на підтвердження чого позивач надав до позову виписку з банківського рахунку АТ "КБ "Приватбанк" (а.с. 9).
Вважаючи протиправним зволікання відповідача з виплатою грошової компенсації за невикористані ним дні щорічних основних відпусток, оскільки така виплата мала здійснюватися в момент остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Аналізуючи суть позовних вимог, суд з`ясував наступне.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 (у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу), серед іншого, зазначив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень свідчить на користь висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду України, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За частиною п`ятою цієї ж статті для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У контексті обставин цієї справи суд звертає увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Так, суд у контексті спірних правовідносин встановив, що зі служби ОСОБА_1 звільнено 03.08.2020, а фактично остаточний розрахунок з ним відбувся 11.11.2020. При цьому, з даним позовом позивач звернувся до адміністративного суду лише 28.12.2020, як свідчить відбиток штампу поштового оператора на конверті з позовною заявою.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 123 цього ж Кодексу, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З огляду на встановлений судом факт пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з позовними вимогами щодо здійснення нарахування та виплати середнього розміру його грошового забезпечення, встановленого станом на день звільнення з військової служби 03.08.2020 за весь час затримки у розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі №815/2681/17, від 22.01.2020 у справі №620/1982/19, від 11.02.2021 у справі №240/532/20, позовну заяву у частині вимог щодо здійснення нарахування та виплати середнього розміру його грошового забезпечення, встановленого станом на день звільнення з військової служби 03.08.2020 за весь час затримки у розрахунку при звільненні по дату фактичної виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за період з 2012 по 2015 рік, тобто по 11.11.2020 належить залишити без розгляду за пропуском строку звернення до суду з позовом.
Керуючись статтями 122, 123, 240, 243, 293, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині вимог щодо здійснення нарахування та виплати середнього розміру його грошового забезпечення, встановленого станом на день звільнення з військової служби 03.08.2020 за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату фактичної виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за період з 2012 по 2015 рік, тобто по 11.11.2020, - залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, але може бути оскаржена в апеляційному порядку у п`ятнадцятиденний термін з дня її підписання до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун