Справа № 440/5005/20
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 р.Справа № 440/5005/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 15.12.20 року по справі № 440/5005/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області №92718-13 від 06.03.2018 року про сплату позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 18508,67 грн.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області №020 від 15.03.2019 року про сплату позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 21533,68 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Полтавській від 06.03.2018 року №92718-13. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Полтавській від 15.03.2019 року №020.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 року та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при прийнятті даного рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме: п.п.14.1.129-1 п.14.1, ст.14, п.п.266.1.1 п.266.1, п.п.266.2.1 п.266.2, абз. «є» пп.266.2.2 п.266.2, пп.266.6.1. п.266.6 ст.266 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на дату винесення податкових повідомлень-рішень), порушено норми процесуального права, а саме: ст.ст. 9, 72, 90, 94, 242 КАС України, надано невірну правову оцінку обставинам справи та наявним у справі доказам. Вказує, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Миргородському управлінні з 17.01.2005 року як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме ОСОБА_1 має у власності нежитлове приміщення - 13/50 частин комплексу (будівлі яйцебази), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2224,6 кв.м. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно даний об`єкт нерухомості не віднесено до будівель промисловості. Стверджує, що Головним управлінням ДФС у Полтавській області, враховуючи наявність у позивача об`єктів оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, правомірно винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Зауважує, що ОСОБА_1 протягом 2018-2019 років не звертався з письмовою заявою до Миргородського управління ГУ ДПС у Полтавській області для проведення звірки щодо права на користування пільгою із сплати податку об`єктів житлового та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у його власності. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17, зазначає, що до позивача вказана пільга не може бути застосована з огляду на те, що частина будівлі складу будматеріалів (частина комплексу будівлі яйцебази) була придбана 18.10.2006 року ОСОБА_1 , як громадянином, а не як фізичною особою-підприємцем для ведення господарської діяльності. Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , надана ОСОБА_1 як громадянину (а не як ФОП) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості терміном на один рік. Даний об`єкт нерухомості не віднесено до будівель промисловості. Вважає, що позивачем не надано доказів здійснення промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду) саме як громадянином, а не підприємцем. Вказує, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не досліджувалось питання використання нежитлового приміщення - 13/50 частин комплексу (будівлі яйцебази) за функціональним призначенням для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Стверджує, що судом першої інстанції зроблений необґрунтований висновок стосовно невірного розрахунку донарахованих зобов`язань у оскаржуваних повідомленнях-рішеннях, з огляду на те, що позивач володіє приміщенням 571,1 кв.м., що складає 13/50, адже рішення суду не містить посилань на жоден доказ, яким підтверджується вказана площа приміщення, адже згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (витяги додано до матеріалів справи) ОСОБА_1 має у власності нежитлове приміщення - 13/50 частини комплексу (будівлі яйцебази), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2224,6 кв.м., з огляду на вказане 13/50 від загальної площі приміщення, якими володіє позивач, є саме 578,396 кв.м. = (2224,6 кв.м./ 50 *13), а тому висновки суду у частині 13/50 площі = 571,1 кв.м. є не обгрунтованими, а розрахунок донарахованих позивачу зобов`язань у оскаржуваних повідомленнях-рішеннях є вірним.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що громадянин ОСОБА_1 є власником частини будівлі складу будматеріалів, загальною площею 571,1 кв.м., що складає 13/50 частини комплексу будівлі яйцебази, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18.10.2006 року.

06.03.2018 року ГУ ДФС у Полтавській області сформовано та надіслано позивачу податкове повідомлення-рішення №92718-13, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300" за 2017 рік у розмірі 18508,67 грн.

15.03.2019 року ГУ ДФС у Полтавській області сформовано та надіслано позивачу податкове повідомлення-рішення №020, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300" за 2018 рік у розмірі 21533,68 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленням-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належна позивачу нежитлова будівля (частина будівлі складу будматеріалів) як будівля промисловості не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пп.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

Згідно з п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст.19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 року (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Статтею 265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України).

Відповідно до положень пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Підпунктом 266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України визначено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт "є" пп.266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Суд зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим, конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому, застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (пп. «ґ» пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти), який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Отже, застосування пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вищенаведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17.

У цій постанові судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2018 року (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування пп. "є" пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств.

Таким чином, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Що стосується визначення підприємств промисловими, то такими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій:

B Добувна промисловість та розроблення кар`єрів;

C Переробна промисловість, зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів,виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо;

D Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря;

E Водопостачання; каналізація, поводження з відходами;

F Будівництво.

Також Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

До групи Будівлі промислові та склади належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).

Отже, на підставі вищевикладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.04.2020 року у справі №823/1751/17 та від 24.07.2020 року по справі №500/90/19, яка в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, будівлі промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення) відповідно до правовстановлюючих документів, що враховують вимоги ДК 018-200, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до даних витягу з Реєстру платників єдиного податку стосовно ОСОБА_1 , видами господарської діяльності першої та другої груп згідно з КВЕД ДК 009:2010 (КВЕД-2005) є: код КВЕД 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво; код КВЕД 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н. в. і. у.; код КВЕД 43.39 Інші роботи із завершення будівництва; код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; код КВЕД 46.13 Діяльність посередників у торгівлі деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами; код КВЕД 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям; код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; код КВЕД 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у.; код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; код КВЕД 95.22 Ремонт побутових приладів, домашнього та садового обладнання (а.с. 9).

За матеріалами справи, позивач є власником частини будівлі складу будматеріалів, загальною площею 571,1 кв.м., що складає 13/50 частини комплексу будівлі яйцебази та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18.10.2006 року (а.с. 10); інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (копія) (а.с. 31-34); копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.63).

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів предметом правочину за договором купівлі-продажу є комплекс, частина будівлі складу будматеріалів, площею 571,1 кв. м., що складає 13/50 частини комплексу, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 63).

Відповідно до Класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 дане нежитлове приміщення належить до класу 1251 "Будівлі промисловості", які в свою чергу відносяться до групи Будівлі промислові та склади.

Таким чином, належна позивачу нежитлова будівля (частина будівлі складу будматеріалів) як будівля промисловості не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись.

З огляду на вищевикладене, враховуючи приписи пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України та те, що позивач є власником частини нежитлової будівлі, а саме: частини будівлі складу будматеріалів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом помилково віднесено належну позивачу нежитлову будівлю до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг із сплати податку.

У зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо правомірності нарахування позивачу податку на нерухоме майно на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 має у власності нежитлове приміщення - 13/50 частин комплексу (будівлі яйцебази), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2224,6 кв.м., є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на відсутність доказів звернення ОСОБА_1 протягом 2018-2019 років з письмовою заявою до Миргородського управління ГУ ДПС у Полтавській області для проведення звірки щодо права на користування пільгою із сплати податку об`єктів житлового та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у його власності, не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки належна позивачу нежитлова будівля (частина будівлі складу будматеріалів) як будівля промисловості не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (пп. "є" п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування пільги до позивача, так як частина будівлі складу будматеріалів (частина комплексу будівлі яйцебази) була придбана 18.10.2006 року ОСОБА_1 , як громадянином, а не як фізичною особою-підприємцем для ведення господарської діяльності, то колегія суддів зазначає на помилковості таких доводів, оскільки перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. При цьому, на момент винесення оскаржуваних повідомлень-рішень позивач був фізичною особою-підприємцем і здійснював господарську діяльність.

У даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано до суду доказів на підтвердження неможливості використання промислової нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , у власній господарській діяльності чи не за цільовим призначенням, тобто не доведено правомірність податкових повідомлень-рішень, що оскаржуються.

Також, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про правомірність розрахунку суми донарахування вказаного податку, оскільки при належній позивачу будівлі складу загальною площею 571,1 кв.м., контролюючим органом обраховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017, 2018 рік виходячи із частки загальної площі об`єкту нежитлової нерухомості в розмірі 578,396 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 по справі № 440/5005/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 29.03.2021 року