Справа № 640/9865/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року м. Київ № 640/9865/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної

в м. Києві державної адміністрації

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у видачі «Посвідчення інваліда війни»;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 «Посвідчення інваліда війни» і відповідний нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід".

В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у наданні статусу інваліда війни та видачі йому відповідного посвідчення на підставі поданих нею документів, які, на думку позивача, належним чином підтверджують її участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Вказано, що відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу Цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалося все працездатне населення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів надати відзив на позовну заяву.

Станом на момент прийняття рішення у справі, відповідач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, та не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 виданому 06.08.2019.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №0081191 від 06.11.2013 позивачу з 04.11.2013 встановлено третю групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 29.10.2019 №1063-6932, вбачається, що захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач звернулась до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи із заявою від 13.02.2020 в якій просила видати підтвердження її участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Листом Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 17.02.2020 №01.1-14/285 позивачу повідомлено, що вимога щодо надання саме довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є необгрунтованою. Листи Міністерства праці та соціальної політики України не є нормативними актами, що обов`язкові до виконання, а носять лише інформаційний характер і не можуть бути підставою для відмови в наданні статусу інваліда війни. Такі листи встановлюють додаткові вимоги для осіб, які звертаються із заявою про надання статусу інваліда війни, не передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також вказано, що в архіві Департаменту, під грифом «обмеження доступу», наявні Розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області з питань ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, видані починаючи з 26 квітня 1986 року. Зазначені розпорядчі документи начальника Цивільної оборони Київської області містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також обласним організаціям та установам. При цьому вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян. Факт залучення громадянки ОСОБА_1 до ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони підтверджується розпорядженням начальника ЦО управління будівництва Чорнобильської АЕС від 27.04.1986 №1.

В подальшому, позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою від 24.02.2020, в якій просила видати посвідчення інваліда війни та видати відповідний нагрудний знак.

До вказаної заяви позивачем було додано наступні документи:

Копія паспорта НОМЕР_2 ; 2.

Копія посвідчення учасника ЛНА на ЧАЕС кат. 1, сер. НОМЕР_4

Копія експертного висновку №1063-6932 від 29.10.201;

Копія довідки МСЕК серії АВ №0081191 від 06.11.2013;

Копія довідки Департаменту ЦЗ лн Чк № 01.1-14/285 від 17.02.2020;

Копія Свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 .

Листом від 03.03.2020 №35-367 Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було відмовлено позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення. Вказано, що надані позивачем документи ґрунтуються не на документальному факті залучення позивача, а на підставі загальних нормативних, офіційних документів і матеріалів Чорнобильської АЕС, а отже не можуть бути підставою для встановлення факту участі позивача у ліквідації аварії на ЧАЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони, а тому, визначити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення на підставі наданих документів не є можливим, оскільки надані документи не підтверджують факт залучення і виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Вважаючи відмову відповідача щодо надання позивачу статусу інваліда війни протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Закон №3551-ХІІ), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 1803/1976 №1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі, і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також, при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

З матеріалів справи вбачається факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом №796-ХІІ.

При цьому, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ), окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС (стосовно позивача цей факт встановлено), необхідно виконати умову щодо участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Верховний Суд у своїх постановах від 07.06.2018 у справі №377/797/17, від 20.12.2019 у справі №315/594/15-а, від 26.02.2020 у справі №377/196/17, від 27.04.2020 у справі №826/15761/17 неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків, і відповідно, мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суд звертає увагу, що експертний висновок від 29.10.2013 №1063-6932 підтверджує, що захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Також, надана позивачем копія трудової книжки та довідки підтверджують лише те, що позивач перебував у зоні ЧАЕС у певні періоди, які визначені в ній, та брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Цей факт не є спірним у справі. Проте, в наданих документах не вказано про те, що при виконанні цих завдань позивач був залучений до формувань Цивільної оборони. Саме на відсутність таких доказів і зазначив відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення.

Разом з тим, суд також звертає увагу, що лист від 17.02.2020 №01.1-14/285 Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, на який позивач посилається як на відсутність правової підстави щодо надання відповідних доказів залучення до формувань Цивільної оборони для отримання статусу інваліда війни, є лише інформаційним листом про формування Цивільної оборони, а не листом, на підставі якого можливо встановити факт залучення позивача до формувань Цивільної оборони.

Враховуючи відсутність доказів залучення позивача саме до формування Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, суд доходить висновку про відсутність підстав для надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 18.08.2020 у справі №620/3108/19, який має бути врахований судом у спірних правовідносинах.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, суд дійшов висновку щодо правомірності відмови у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.