Справа № 400/1118/19
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2021 р. Справа № 400/1118/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідачів:1. Військової частини НОМЕР_1 Військово- АДРЕСА_2 . Антитерористичного центру при Службі безпеки України, вул. Московська, 5/2, м. Київ, 01010
про:визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі відповідач 1, військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за 2015 2016 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України в десятиденний строк нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь у бойових діях в сумі 100000,00 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 300000,00 грн.

Ухвалою від 19.04.2019 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалами від 11.07.2019 року суд залучив до участі у справі другого відповідача Штаб Антитерористичного центру при Службі безпеки України та ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи розпочато спочатку.

Ухвалою від 05.11.2019 року суд замінив первинного відповідача у справі Штаб Антитерористичного центру при Службі безпеки України на вірного Антитерористичний центр при Службі безпеки України (далі також відповідач 2).

Ухвалою від 28.11.2019 провадження у справі № 400/1118/19 було зупинено до 12.03.2020 року для надання сторонам часу на примирення.

Ухвалою від 12.03.2020 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою від 02.04.2020 року провадження у справі було зупинено до 11.06.2020 року.

Ухвалою від 27.07.2020 року суд ухвалив розглядати справу з урахуванням уточнених позовних вимог в наступній редакції:

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 125000,00 грн., як відшкодування винагороди за безпосередню участь позивача у бойових діях;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1201824,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач приймав участь у бойових діях в 2016 році, а отже і його право на отримання грошової винагороди на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 року № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських». Проте в документах, що підтверджують даний факт, були допущено помилки в зв`язку з чим не виплачено грошової винагороди в сумі 125000,00 грн.

Відповідач 1 надав відзив на позов, в якому в задоволенні вимог просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на те, що військовою частиною було здійснено усі можливі заходи з метою забезпечення виплати збільшеного розміру грошової винагороди, у тому числі й позивачу. Так, відповідачем було подано пакет документів до Штабу Антитерористичного центру при СБУ, за результатами розгляду яких було надано відмову у виплаті збільшеного розміру винагороди з посиланням на те, що Штаб не є правонаступником оперативного штабу з управління АТО.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди відповідач 1 зазначив, що висновок експерту є неналежним доказом, оскільки експерт не мав права самовільно встановлювати умисну бездіяльність відповідача 1. Крім того, відсутні докази формування обстановки конфліктності та психологічного тиску у підрозділі, де проходив військову службу позивач, та порушення звичного образу життя чи зміни розпорядку дня.

Відповідач 2 у своєму відзиві на позов у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову відповідач 2 зазначив, що позивач до антитерористичної операції не був залучений наказами керівника Антитерористичного центру при СБУ. Питання між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 щодо виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції є внутрішньовідомчим та не має відношення до повноважень та дій відповідача 2.

У відповіді на відзив позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі.

Ухвалою від 27.10.2020 року суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач протягом 2014 2017 років брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО Донецької області.

Додані позивачем до матеріалів позову документи підтверджують, що ОСОБА_1 протягом 2015 2016 років періодично брав безпосередню участь у бойових діях, як командир взводу снайперів військової частини НОМЕР_1 , виконуючи бойові завдання по обороні РОП3611, та безпосередню участь у відбитті збройних нападів противника.

Право на виплату винагороди підтверджено матеріалами справи, зокрема:

- наказами командування військової частини НОМЕР_1 про відрядження до опорно-тактичного угрупування «Маріуполь» для безпосередньої участі в антитерористичній операції;

- виписками з журналу бойових дій, якими підтверджено факт бойових зіткнень, у яких брав участь позивач;

- рапортами за підписом командуванням військової частини НОМЕР_1 та списками особового складу взводу снайперів військової частини НОМЕР_1 , що додавалися до цих рапортів, що підтверджували місце та період безпосередньої участі позивача у бойових діях при виконанні бойового завдання під час перебування в розпорядженні ОТУ «Маріуполь».

Також факт подання відповідачем 1 до органу військового управління документів стосовно виплати позивачу винагороди за безпосередню участь у бойових діях підтверджено долученими до справи матеріалами службового розслідування та листом військової частини НОМЕР_1 за № 1209, згідно якого розмір винагороди складає 125000,00 грн.

Таким чином, наявними у справі доказами підтверджено факт безпосередньої участі позивача у бойових діях, а отже і його право на отримання грошової винагороди на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 року № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».

Але грошову винагороду за 2015 -2016 рік позивачу виплачено не було, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення у спарві, суд виходить з наступного:

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон України № 2011).

Відповідно до ст. 9 Закону України № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Частиною 4 ст. 9 Закону України № 2011 встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Врегулювання виплати грошового забезпечення (винагороди) здійснюється у відповідності до вимог законодавства.

Так, 03.02.2015 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі Постанова № 24), відповідно до п. 2 якої військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам виплачуються додаткові винагороди за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно п. 2 додатку 2 до Постанови № 24 встановлено розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь в бойових діях під час антитерористичної операції, інших заходів в умовах особливого періоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. на добу.

Постанова № 24 втратила чинність 21.01.2016 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 року № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» (далі Постанова № 18).

Пунктом 1 Постанови № 18 було встановлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, ... Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, .... за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.

На виконання зазначеної постанови прийнято Міністерством оборони України прийнято Наказ від 10.02.2016 року № 67, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24 лютого 2016 року за № 283/28413, яким було затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі Інструкція № 67), що набула чинності 18.03.2016 року.

При цьому в п. 3 Наказу Міністерства оборони України від 10.02.2016 року № 67 зазначено, що він застосовується з дня набрання чинності Постановою № 18, тобто з 21.01.2016 року.

Згідно з п. 1 Глави 3 Інструкції № 67 за безпосередню участь у бойових діях військовослужбовцям військових частин збільшується винагорода на 1000 гривень за кожну добу такої участі. Безпосередня участь у бойових діях визначається зокрема в разі виконання військовою частиною бойових завдань під час ведення рейдових (штурмових) дій, відбиття штурмових дій противника в умовах безпосереднього взаємного вогневого контакту; ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) або в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником.

Відповідач, в поданому до суду відзиві на позовну заяву, визнав обставини, що передбачають сплату ОСОБА_1 грошової винагороди в сумі 125000,00 грн., а саме його участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у 2015 2016 роках.

За таких обставин, позовні вимоги у даній частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншими порушеннями прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно - правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно п. 3 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за № 4, моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з абзацом 2 пункту 5 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

На підтвердження заподіяних йому моральних страждань внаслідок протиправної бездіяльності командування військової частини НОМЕР_1 позивач надав висновок експертів судово-психологічної експертизи № 19-3209, складений 21.08.2019 року.

Висновками проведеної експертизи встановлено, що позивачу були спричинені суттєві і значні страждання (моральна шкода) за умов систематичної невиплати грошової винагороди за безпосередню участь у бойових діях в умовах безпосередньої загрози його життю та здоров`ю. Орієнтовний розмір грошової компенсації завданої шкоди за висновками експертів становить 288 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи.

Мінімальна заробітна плата станом на 2019 рік складала 4173,00 грн.

Позивачем заявлено до відшкодування моральної шкоди 1201824,00 грн. (4173 х 288 = 1201824).

Суд критично ставиться до експертного висновку та погоджується з запереченнями відповідача 1 щодо них в частині відсутності доказів формування обстановки конфліктності та психологічного тиску у підрозділі, який очолював позивач, порушення звичного образу життя чи зміни розпорядку дня.

Крім того, посилання на протиправну бездіяльність відповідача 1 у експертному висновку, як на встановлений факт, є суто суб`єктивним, оскільки на момент проведення експертизи рішення у справі № 400/118/19 з первинними позовними вимогами щодо, зокрема, визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачеві винагороди з безпосередню участь в антитерористичній операції за 2015 2016 роки, винесено не було.

Одночасно з цим, суд погоджується з тим, що довготривала невиплата передбаченою законодавством винагороди, у зв`язку з чим позивач був вимушений захищати свої права та законні інтересу у судовому порядку, спричинила позивачеві значні моральні страждання, що підлягають компенсації.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

На переконання суду, заявлений позивачем розмір моральної шкоди 1201824,00 грн. є надмірним, оскільки становить більш як 529 прожиткових мінімуму, розмір якого відповідно до Закону України «Про Державний Бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року для працездатних осіб становить 2270,00 грн.

Суд вважає, що стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. у зв`язку з протиправною бездіяльністю, з урахуванням стягнення з відповідача 1 суми невиплаченої винагороди у повному обсязі, є достатньою компенсацією за заподіяні йому моральні страждання.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимог відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне:

Згідно ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1 та 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

У матеріалах справи наявні докази проведення судово-психологічної експертизи, але позивачем не надано доказів понесених витрат на її проведення. Отже, у суду відсутня можливість встановити суму понесених витрат. Те ж саме стосується й витрат на професійну правничу допомогу, що була надана позивачеві.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для задоволення заяви про відшкодування на користь позивача судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 72, 73, 77, 132, 139, 241 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) та Антитерористичного центру при Службі безпеки України (вул. Московська, 5/2, м. Київ, 01010, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за 2015 2016 роки.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) кошти в сумі 125000,00 грн. (сто двацять п`ять тисяч гривень 00 коп.), як відшкодування винагороди за безпосередню участь позивача у бойових діях.

4. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.).

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.03.2021 року.

Суддя О.В. Малих