Справа № 380/2960/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2960/20 пров. № А/857/2205/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року (суддя першої інстанції Брильовський Р.М., м. Львів, повний текст складено 28.12.2020),

В СТ А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судове рішення і прийняти нове - про відмову в позові. Аргументуючи незгоду, зазначив, що позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у випадку повернення позивача до Республіки Узбекистану він не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95EU, п. 13 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».Зауважив про неналежне підтвердження факту членства позивача в політичній партії «Хізб ут - Тахрір аль Ісламі». Також згідно аналізу ситуації по країні походження, яка міститься у відкритому доступі в мережі Інтернет, чимало людей, які проживають на території Республіки Узбекистан, вільно сповідують релігію Іслам. Вказана країна толерантна до питання релігії. Як видно з матеріалів особової справи, в постанові про притягнення до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого від 31 січня 2011 року проти заявника була порушена кримінальна справа, проте не через переслідування за політичні чи релігійні погляди, навіть не за членство в забороненій партії «Хізб ут - Тахрір», а через членство і інших заборонених організаціях, як « Джіхадчілар », « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Згідно інформації, що є вільному доступі в мереже Інтернет, члени цих організацій займались вербуванням людей для участі в екстремістських діяннях. Матеріали особової справи свідчать про те, що позивач є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», до якої він вступив в 2011 році, перебуваючи в Російській Федерації, відповідно, переслідувань стосовно заявника в країні громадянської належності Республіці Узбекистан за членство в цій партії, бути не могло. Також, жодних підтверджуючих документів стосовно переслідування в ознаками віросповідання в країні громадянської належності позивач не надав. На момент вступу позивача до партії «Хізб ут-Тахрір» у 2011 році, на території Російської Федерації дана організація була заборонена, але він свідомо брав участь в партії. Звернув увагу, що діяльність, яка здійснюється від імені організації «Хізб ут-Тахрір» в Україні на теперішній час є незаконною. На переконання відповідача переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Отже, враховуючи вищенаведене, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Представник апелянта Горбонос І.К. у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені і дала пояснення аналогічні вказаним вище доводам.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Узбекистан, у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області 26.08.2016, а вдруге 30.10.2020 до ГУ ДМС України у Львівській області.

04.04.2018 за результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи, проведених співбесід ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача з підстав відсутності умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

04.04.2018 наказом ГУ ДМС України у Львівській області №88 громадянину Узбекистану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.05.2019 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення у справі №1340/5152/18, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії було відмовлено.

02.09.2020 Восьмий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив та скасував рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2018 року й постановив нове, яким позов задовольнив частково. Визнав неправомірним та скасував рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №116 від 06.04.2018 (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №88 від 04.04.2018). Визнав неправомірним та скасував рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №115 від 06.04.2018 (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №89 від 04.04.2018). Визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 76-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 77-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 щодо визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Узбекистан, має 4 дітей, за віросповіданням мусульманин. Відповідно до наданої позивачем інформації, країну громадянської належності залишив у 2010 році та легально потрапив в Російську Федерацію у м. Казань, де мешкав до серпня 2016 року. Також в Узбекистані у нього залишилась дружина та троє дітей. Згідно матеріалів справи №2018LV0017 позивач у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України, місце перетину йому не відомо. З відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби України звернувся вдруге, вперше звертався до ДМС України в Одеській області. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018, поданої до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та у ході проведення співбесіди від 02.04.2018 році повідомив, що у 2010 року легально покинув Республіку Узбекистан та переїхав жити до Російської Федерації (м. Казань). Також, наголосив, що причиною побоювання повернення до країни походження являється переслідування владою Узбекистану мусульманського віросповідання та тиск з боку служби національної безпеки за членство у незареєстрованій на території Узбекистану партії «Хізб ут-Тахрір».

Під час співбесіди 02.04.2018 позивач повідомив, що в країні громадянської належності йому забороняли вивчати та проповідувати Коран, носити бороду. Не дозволяли водити до мечетей дітей, жінкам не дозволяють носити хіджаб. Зазначив, що їм погрожували та викликали до органів служби національної безпеки, позивача особисто внесли в екстремістські списки. До них додому приходив дільничний інспектор, який проводив бесіди. З 2010 року проживав в м. Казань, там працював різноробочим. У 2011 році під час перебування на території Російської Федерації позивач вступив до організації «Хізб ут-Тахрір». Також до матеріалів особової справи долучено довідку видану інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір» в Україні № 1439/21 від 01.02.2018 року про те, що ОСОБА_1 був прийнятий в партію в 2011 році, м. Казань, Республіка Татарстан, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну прописаний до українського відділення організації.

ОСОБА_1 зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності через сфабриковану проти нього справу та членство в забороненій партії «Хізб ут-Тахрір».

У 2001 році від співробітників правоохоронних структур Узбекистану він дізнався, що перебуває у списку підозрюваних у екстремістській та терористичній діяльності. Позивач зазначає, що через певний час співробітники правоохоронних органів Узбекистану розпочали чинити на нього певний тиск у вигляді проведення з ним неофіційних співбесід щодо поширення ісламської ідеології. Для того, щоб не зазнавати постійного тиску з боку спецслужб він виїхав з Узбекистану до Російської Федерації із сім`єю. На території РФ одразу після в`їзду за міжнародним захистом не звертався через відсутність потреби у такому захисті. В РФ перебував легально, на підставі тимчасової реєстрації. З боку правоохоронних структур РФ проблем не виникало. У 2011 році заявник дізнався від своєї дружини, що його розшукує ФСБ РФ. Згодом його заарештували через порушення стосовно нього кримінальних справ на території Узбекистану передбачених ст. 242 ч. 1. ч. 3 п. «а», 244-2 ч. 1 КК Узбекистану, та відносно заявника було застосовано екстрадиційний арешт. Однак РФ не знайшла законних підстав для видачі до країни громадянської належності, що підтверджується постановою прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року після чого його було звільнено з місць позбавлення волі. Разом з тим, як вбачається в матеріалах особової справи в постанові про притягнення до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого від 31 січня 2011 року, проти заявника порушена кримінальна справа через членство в інших заборонених організаціях, таких як « Джіхадчілар » та « Жамат ».

За матеріалами особової справи підтверджується факт звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом у РФ. Паралельно його дружина, яка на той час теж перебувала в РФ, теж звернулися за міжнародним захистом. За результатами звернення їм було надано тимчасовий захист на території РФ. Зі слів заявника, після отримання захисту та звільнення із СІЗО, на нього почали тиснути співробітники ФСБ, пропонували йому співпрацю. Через ситуацію що склалася, він вирішив, виїхати з території РФ, тому не чекав на продовження посвідчення про тимчасовий захист. Не зважаючи на отриманий захист, заявник покинув територію РФ мотивуючи тим, що його переслідують державні органи Російської Федерації, що по своїй суті суперечить наданому в РФ захисту».

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 Державною міграційною службою України розглянуто по суті заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018.

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням ДМС України від 21.02.2020 № 33-20 відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вказаного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2019, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI).

Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Вищезазначене підтверджує те, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть бути одержані від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У даному випадку судом встановлено, що підставою для звернення позивача до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що він, має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, зокрема його приналежність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він був вимушений покинути спершу Республіку Узбекистану, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ), суд встановив наступне.

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави, що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена як "терористична організація", є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 №1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до терористичної та/або екстремістської.

Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" на території України.

Також констатовано, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Як слідує зі змісту висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020 у справі №2018LV0017 позивач у своїй заяві зазначив, що не може повернутися в країну громадянської належності, оскільки його там переслідують спецслужби Республіки Узбекистан, а в Російській Федерації, де отримав тимчасовий притулок, оскільки там переслідують членів та прихильників партії «Хізб ут-Тахрір».

Зі змісту висновку ГУ ДМС у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020, відмовляючи позивачу у наданні захисту в Україні, відповідач виходив з того, що на момент вступу позивача до партії в 2011 році ця організація була заборонена, але останній свідомо брав участь в її діяльності.

На переконання відповідача, позивач усвідомлював, що переслідування безпосередньо пов`язане з його участю в діяльності забороненої партії «Хізб ут-Тахрір», яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-16, "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі") визнана терористичною, а її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

На підставі вищенаведеного, відповідач дійшов висновку, що переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Враховуючи вищенаведене, зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, спірне рішення прийняте за результатами розгляду заяви позивача по суті, на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019.

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили Восьмий апеляційний адміністративний суд встановив ряд фактів у даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 зазначено, що всупереч вимогам законодавства України, відповідачі використовували лише інформацію з російських провладних засобів масової інформації, що не може вважатись посиланням на достовірні джерела. В свою чергу зазначив, що інформація по країні походження з авторитетних джерел, зокрема, доповіді Human rights watch, Amnesty International та інші підтверджують обгрунтованість заяв позивачів.

Як це вбачається з інформації по країні походження, взятої з незалежних джерел, про що вказує апелянт в апеляційній скарзі, в Узбекистані та Російської Федерації широко практикуються переслідування за ознакою віро сповідування, зокрема, за сповідування ісламу. Дана інформація, як це зазначає скаржник, подавалась до відповідачів, але не була взята при винесенні оскаржуваних рішень.

На переконання суду апеляційної інстанції, ситуація у країні походження є доказом суб`єктивності побоювань стати жертвою переслідувань, що мало бути перевірено при розгляді заяв-анкет позивачів від 15.03.2018.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції при прийнятті даного рішення не було враховано те, що з наявної у матеріалах справи ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.06.2018 у справі № 442/3396/18, яка була залишена в силі Апеляційним судом Львівської області 19.06.2018 та набрала законної сили зазначено: «...Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2018 до Генеральної прокуратури України надійшов запит заступника Генерального прокурора Републіки Узбекистану від 16.02.2018 за вих. № 26/13-45-18 8969, відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах про вирішення питання стосовно видачі ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п.б ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 242, п.п. а, в ч. 3 ст. 244-1, ч. 1 ст. 244-2 КК Рecпубліки Узбекистан...». Дане рішення набрало законної сили.

Суд погоджується з аргументами скаржника, що офіційний запит, як це встановлено в судовому рішенні про видачу позивача до країни громадянської належності, був надісланий 12.03.2018, що і стало підставою для подачі додаткових доказів до компетентних органів та підтвердження своїх побоювання новими обставинами, що і було реалізовано за заявами 15.03.2018.»

Отже, апеляційний суд при вирішенні спору висловився з приводу обставин, яким відповідач має надати оцінку при розгляді заяви позивача і навів висновки, які мають бути враховані .

З огляду на викладені фактичні обставини, згідно з запропонованими у п.п. 4 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI дифініцій "додаткового захисту" та "особи, яка потребує додаткового захисту", суд дійшов висновку, що позивач відповідає ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Вказане відповідачем не спростовано.

При цьому апеляційний суд зауважує, що лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як підстава для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам не є достатнім доказом спростування аргументів позивача, оскільки є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що в рішенні суду, яке набуло законної сили, зазначено про обгрунтованність побоювань позивача зазнати переслідувань, негідного поводження, проте відповідач всупереч вимогам закону не врахував вказані висновки суду і продожив стверджувати, що "заявник не повідомив є про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання".

Отже, з урахуванням висновків суду викладених у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2019 року у справі № 1340/5152/18 які є обов`язковими для відповідача при повторному розгляді заяви позивача, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в цій заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистан й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відтак, Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011 пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим таке є протиправним.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 26.03.2021.