Справа № 280/3546/20
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 280/3546/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 (суддя Артуоз О.О.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язати вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В:

У травні 2020р. до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , поданий представником позивача Меламедом Вадимом Борисовичем до Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просила суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивачу протиправною; визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії викладене в листі відповідача від 31.03.2020; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 31.03.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) на вказаний нею банківський рахунок у розмірі відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено .

Рішення суду обгрунтовано тим, що позивачем при зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії не надано документ, що посвідчує особу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить прийняти нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги . В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вищевказане рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає частковому скасуванню.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 до 1998 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 році виїхала на постійне проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.

21.03.2017 позивач через свого представника за довіреністю звернулась до Мелітопольського ОПФУ в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії за віком.

Листом від 06.04.2017 № 41/М-1 відповідачем представнику позивача надіслано повідомлення про відмову в призначенні пенсії від 28.03.2017 № 1854. В обґрунтування повідомлення зазначено про відсутність законних підстав для прийняття рішення про призначення пенсії, оскільки у позивача відсутня реєстрації на території України, нею пред`явлено паспорт для виїзду за кордон, а не паспорт громадянина України та відсутня Угода між урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян.

Не погодившись з такою відповіддю позивач звернулась до суду з позовом про зобов`язання відповідача призначити та виплатити пенсію за віком з 21.03.2017 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21.12.2017 у справі №320/4904/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов`язання призначити пенсію за віком задоволено у повному обсязі: зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.03.2017 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсацією втрат частини доходів.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2018 у справі №320/4904/17 постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21.12.2017 скасовано, прийнято нову постанову, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову судом зазначено, що позивач не підтвердила свою належність до громадянства України, що є порушенням приписів 1.1, 2.2, 2.9 Порядку 22-1. Відтак колегія суддів прийшла до висновку про правомірність відмови відповідача у поновленні пенсії за віком, оскільки остання не надала належний документ (надано ізраїльське посвідчення особи та закордонний паспорт є недійсними), що підтверджує її особу.

25.03.2020 адвокатом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України надіслано адвокатський запит, відповідно до якого просить призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до поданої заяви 21.03.2017. До запиту надано, зокрема, засвідчена копія довідки про належність до громадянства України від 19.08.2019 №6164/19-530-зг-189, оригінал особистої заяви ОСОБА_1 про нарахування пенсії на банківський рахунок.

Листом від 31.03.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надано додаткову інформацію щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , відповідно до якого зазначено, що згідно наданих документів (інформації) ОСОБА_1 на день подання заяви про призначення пенсії за віком (21.03.2017) постійно проживала (проживає на даний час) на території іншої держави (Ізраїль), тобто не виконуються умови, зокрема, статей 47,51 Закону №1058, пунктів 2.22, 2.23, 2.9 Порядку, а саме не надано документи, які підтверджують особу, яка звертається за призначенням пенсії, її вік та місце проживання (реєстрації) в Україні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції виходив із того, що право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, проте відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав того, що питання щодо призначення пенсії знаходиться у площині дискреційних повноважень територіальних органів Пенсійного фонду.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду та з цього приводу зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", яким встановлено порядок та виплата пенсії.

Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Так, ч. 1-2 ст. 92 Закону № 1788-XII визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до п. 3.3 вказаного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на призначення та виплату пенсії.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15, у постанові від 06.10.2015 р. у справі №608/1189/14-а.

Із встановлених судом обставин справи слідує, що позивачка, проживаючи в Ізраїлі, як громадянина України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачка своєю трудовою діяльністю отримала право на призначення пенсії за віком в Україні, колегія суддів доходить висновку, що обставини ненадання відповідачу документів на підтвердження реєстрації на території України не повинні розцінюватися останнім як підстави для відмови у призначенні пенсії за віком.

Відповідно, доводи апеляційної скарги у цій частині спростовують висновки суду.

Надаючи правову оцінку доводам позивача, що наданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу за кордоном та відповідно, за позицією Пенсійного органу не є документом, що посвідчує особу на території України суд зазначає про таке.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Тобто, наведеною нормою зобов`язано особу, яка звертається за пенсією, пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Судом встановлено та учасниками справи не заперечується, що звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивачкою для ідентифікації особи додано посвідчення особи Міністерства внутрішніх справи Держава Ізраїль від 18.08.2014 (дійсно до 14.08.2024), довідку про належність до громадянства України від 19.08.2019 №6164/19-530-зг-189, видане Посольством України в Державі Ізраїль.

За таких обставин, суд доходить висновку, що звертаючись до відповідача із завою про призначення пенсії позивачкою надано документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, у зв`язку з чим, вказуючи на наведені вище обставини як на підставу для відмови у призначенні пенсії, Пенсійний орган діяв не у спосіб, передбачений законодавством України.

Визначаючись із способом відновлення порушених прав позивача суд виходить із того, що Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що саме до компетенції органів Пенсійного фонду належить питання призначення пенсії.

У той же час, визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. За певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

Разом з цим, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

У спірному випадку, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивачки необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; не аналізував інші документи, які можуть мати значення для прийняття рішення щодо призначення пенсії .

Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до його компетенції та які підлягають з`ясуванню при розгляді заяви позивача про призначення пенсії. При цьому, відповідачем не було прийнято відповідного рішення за наслідками розгляду заяви: про призначення пенсії або про відмову у її призначенні. У спірному випадку відповідачем лише повідомлено позивача про певні недоліки, які на його думку, позивачу слід усунути.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання останнього прийняти рішення саме про призначення ОСОБА_1 пенсії.

За наведених обставин, суд доходить висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, у спірних правовідносинах, є зобов`язання органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком від 25.03.2020 з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки, при прийняті рішення, суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального та процесуального права, таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника Меламеда Вадима Борисовича в інтересах ОСОБА_1 про призначення пенсії від 25.03.2020, та прийняти вмотивоване рішення. З урахуванням мотивів викладених в рішенні суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова

суддя Ю. В. Дурасова