Справа № 160/1290/21
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 року Справа № 160/1290/21
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) про не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці с. Райнівки, Приморського району, Запорізької області, зареєстрованій за адресом: АДРЕСА_1 , Картка платника податків № НОМЕР_3 , грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки (за 4 (чотири) - 2016, 2017, 2018, 2019 роки), під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 2016 по 2019 роки, виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці с. Райнівки, Приморського району, Запорізької області, зареєстрованій за адресом: АДРЕСА_1 , Картка платника податків № НОМЕР_3 , грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки (за 4 (чотири) - 2016, 2017, 2018, 2019 роки), під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 2016 по 2019 роки, виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року, за наступними реквізитами: Установа банку: Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», код банку одержувача (МФО) 305482, картковий рахунок № НОМЕР_4 в гривні Україна, отримувач: ОСОБА_1 , Картка платника податків № НОМЕР_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила військову службу в Збройних силах України в особливий період з серпня 2016 року по серпень 2019 року. З серпня 2016 року, має статус учасника бойових дій АТО, і відповідно з цього часу, має право на пільги, встановлені Законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій. Станом на день прийняття наказу про виключення її зі списків особового складу - 25.08.2019, військова частина НОМЕР_1 не здійснила розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтею 77-2 Кодексу законів про працю України і статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» за період з 2016 по 2019 роки (за 4 (чотири) роки, а саме: за 2016, 2017, 2018, 2019 роки), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та виключення із списків військової частини 25 серпня 2019 року. Під час проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 їй додаткова відпустка передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не надавалась та нею не використовувалась. Позивачу надавали роз`яснення, що на даний час в Україні триває «Особливий період» та відповідно до частини 19 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки, а отже за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивач не використала своє право на отримання додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі чого, ОСОБА_1 на даний час має законне право на отримання грошової компенсації. Крім того, позивач посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16.05.2019 року у справі №620/4218/18, яка є типовою, а справа №№620/4218/18 - зразковою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В ухвалі суду від 28.01.2021 року зобов`язано: 1) позивача надати до суду інформацію про те, з якого часу позивач має статус учасника бойових дій; докази підтверджуючі той факт, що позивач в 2016 році мала статус учасника бойових дій та отримувала пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, 2) відповідача - довідку про невикористані позивачем дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2016 - 2019 р.р.; - належним чином засвідчену копію витягу з наказу про зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 , - інформацію про те, чи надавалася позивачу у період з 2016 по 2019 роки додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій та чи виплачувалася грошова компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки.
10 лютого 2021 року від позивача на адресу суду надійшли пояснення щодо надання додаткових документів, в яких остання зазначила, що відповідно до Довідки військової частини НОМЕР_1 від 28.10.2016 № 1052 встановлено, що позивач з 18 серпня 2016 року брала безпосередню участь в АТО, відповідно з цього часу її визнано учасником бойових дій АТО та вона має право на пільги, встановлені Законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій з серпня 2016 року. Вищезазначена довідка була підставою для визнання позивача з серпня 2016 року - учасником бойових дій відповідно до вимог Постанови КМУ від 20 серпня 2014 року № 413 (із змінами)
16.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позов та просить залишити його без задоволення. В обґрунтування відзиву зазначив, що грошова компенсація може бути виплачена у разі наявності відповідного права. При цьому компенсація за не надані під час дії особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у т.ч. військовослужбовцям учасникам бойових дій) не виплачується. Крім того, у поданому відзиві відповідач звернув увагу на факт пропуску звернення до суду.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом командира ВЧ польова пошта НОМЕР_5 від 18.08.2016 №247 ОСОБА_1 з 18.06.2016 року зарахована до списків особового складу ВЧ, на всі види забезпечення, а на продовольче забезпечення з 19 серпня 2016 року, з 18 серпня 2016 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 645 гривень на місяць, шпк старший солдат.
Згідно довідки №1052 від 28.10.2016 року ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу в ВЧ НОМЕР_5 та в період з 18.08.2016 року по теперішній час безпосередньо приймала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Донецькій області.
Відповідно до довідки №801 від 21.05.2018 року ОСОБА_1 дійсно в період з 17.10.2017 року по теперішній час безпосередньо бере участь в проведенні антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Згідно довідки №865 від 03.01.2019 року позивач дійсно в період з 30.04.2018 по 06.06.2018, з 17.12.2018 по теперішній час безпосередньо приймала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях.
Згідно довідки №1060 від 07.03.2019 року солдат ОСОБА_1 з 18.08.2016 року перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 , м. Бахмут, Донецька область.
15.05.2017 року позивачем отримано посвідчення серії НОМЕР_6 , яким пред`явник даного посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №244 від 25.08.2019 року ОСОБА_1 , звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20 серпня 2019 року № 191-РС у запас за підпунктом а (які вислужили строк військової служби за контрактом) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу", визнано такою, що справи та посаді здав. З 25 серпня 2019 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 26 серпня 2019 року.
Зі змісту вищевказаного витягу з наказу вбачається, що позивачу необхідно виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 110% від посадового окладу та надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 25 серпня 2019 року. Щорічна основна відпустка за 2018 рік використана тривалістю 15 діб (з 21.07.2018 по 24.08.2018). Щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана. Грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік отримала. Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей позивачу необхідно виплатити грошову компенсацію за 18 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік, а також виплатити грошову винагороду за участь в проведення операції Об`єднаних сил у Донецькій та Луганській областях у розмірі 6500,00 грн. пропорційно за період з 01.08.2019 по 10.08.2019.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (- далі Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (-далі Закон № 2011-ХІІ)
військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Разом з тим позивач звертаючись до суду з даною позовною заявою просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 про не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки (за 4 (чотири) - 2016, 2017, 2018, 2019 роки), під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 2016 по 2019 роки, виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки (за 4 (чотири) - 2016, 2017, 2018, 2019 роки), під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Проте суд звертає увагу, що статус учасника бойових дій позивач отримала лише у 2017 році, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що право на отримання додаткової відпустки учасника бойових дій виникло у позивача, починаючи з 2017 року.
Таким чином позовні вимоги стосовно виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016 р. не підлягають задоволенню.
За наведених обставин суд вбачає підстави для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 про не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року, а порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки, під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року.
Стосовно доводів відповідача про пропуск строку звернення з даним адміністративним позовом, суд зазначає, що спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
Стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.
Вказаний правовий висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій адміністративній справі № 620/4218/18.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності оскаржуваної бездіяльності, тоді як позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати їй грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
При цьому позивачем не обґрунтовано допущеної відповідачем бездіяльності щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відсутні підстави для стягнення судових витрат.
Відповідно до приписів статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи вищевикладене, датою ухвалення судового рішення є 28 березня 2021 року (- неділя вихідний день).
За правилами частини 6 статті 120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
З урахуванням викладеного справа розглянута 29.03.2021 р.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки, під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день її звільнення з військової служби - 25 серпня 2019 року, за наступними реквізитами: Установа банку: Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», код банку одержувача (МФО) 305482, картковий рахунок № НОМЕР_4 в гривні Україна, отримувач: ОСОБА_1 , Картка платника податків № НОМЕР_3 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 29.03.2021 р.

Суддя О.М. Неклеса