Справа № 200/13910/19-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 року справа №200/13910/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 р. у справі №200/13910/19-а (головуючий І інстанції Кониченко О.М., складено у повному обсязі 16 липня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 року за №246, в частині виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 30.10.2019 року, та скасувати його; визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнати протиправними дії щодо невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7800 грн.; зобов`язати виключити із списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим); зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7800 грн.; зобов`язати нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15.03.2018р.; зобов`язати нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.10.2019 року до 07.11.2019 року, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 366,66 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні (т.1, а.с. 3-17).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема, не виплачено компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 рік, не виплачено компенсацію за неотримане речове майно та не нараховано та не виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 30.10.2019 року за №246, в частині виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 30.10.2019 року, та скасовано його в цій частині. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7647,44 грн. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВС України № 200 від 15.03.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7647,44 грн. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВС України №200 від 15.03.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.10.2019 року до дня нарахування і виплати належного ОСОБА_1 грошового забезпечення, а саме: компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 364,98 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т.1, а.с. 220-227).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає рішення необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення в частині позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає:

- щодо не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, що засіданням комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги за 2019 рік по особовому складу в/ч НОМЕР_1 прийнято рішення про зняття з обліку комісії рапорт позивача у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини на всіх видів забезпечення. Рішення комісії щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , оформлені протоколом №10 від 06.11.2019, позивачем не оскаржувались;

- щодо визнання протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 №246 в частині виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, що відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Згідно п. 242 Положення №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Оскільки позивач подав рапорт про звільнення та не висловив заперечень щодо факту звільнення є достатнім підтвердження згоди позивача на закінчення проходження військової служби;

- щодо визнання протиправними дії військової частини про не проведення повного розрахунку з позивачем в день виключення зі списків особового складу, зазначає, що всі обов`язкові грошові розрахунки виконані в повному обсязі, заборгованість щодо виплати грошового забезпечення відсутня. Інші види розрахунків є предметом спору, тому не має підстав вважати протиправним та незаконним наказ від 30.10.2019 №246;

- щодо зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зазначає, що компенсація за речове майно та компенсація за відпустку, як учаснику бойових дій не є складовою заробітною плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Тобто, предметом спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (т.2, а.с. 1-4).

На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, заслухав суддю доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 19-20).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 28.04.2017 року (т.1, а.с. 18).

Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України безперервно з 28.10.2016 року по 30.10.2019 року (т.1, а.с. 24).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативного-територіального об`єднання Національної Гвардії України від 30 жовтня 2019 року №246 з позивачем припинено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (т.1, а.с. 23).

Як встановлено судом першої інстанції, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативного-територіального об`єднання Національної Гвардії України №44 о/с від 28.10.2019 року про звільнення у запас, відповідно до ст.26 ч.5 пункт 2, підпункту «а» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії контракту позивача звільнено з військової служби.

30.10.2019 року позивач звернувся з рапортом до Командира військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 14 ч.10-2 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» (т.1, а.с. 25).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до пунктом 12 статті 12 Закону № 2232-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 5 листопада 1996 року №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Разом з цим, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та у Законі України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

При цьому, стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу викладеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Тобто, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Щодо доводів апелянта, стосовно не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 15 березня 2018 року (далі - Інструкція № 200).

Пунктом 1 розділу ХХ Інструкції № 200 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення.

Згідно п. 2 цього Розділу матеріальна допомога надається на підставі рапорту в кожному конкретному випадку.

Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується командиром військової частини, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансового підрозділу для виплати матеріальної допомоги.

Згідно п.3 цього Розділу військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (командирів), розмір матеріальної допомоги визначається з урахуванням розміру місячного грошового забезпечення, яке отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними обіймалися.

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства оборони України «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» № 30 від 25 січня 2019 року наказано Першому заступнику Міністра оборони України, заступникам Міністра оборони України, заступнику Міністра оборони України з питань європейської інтеграції, державному секретарю Міністерства оборони України, начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України, Голові Державної спеціальної служби транспорту, командувачу об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, командувачам видів Збройних Сил України, командувачу Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, командувачу Сил спеціальних операцій України, командувачу Сил логістики Збройних Сил України, керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, начальнику Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, начальнику Озброєння Збройних Сил України, начальнику Тилу Збройних Сил України, начальнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, командирам (начальникам) з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів та установ (в межах повноважень), зокрема утримувати чисельність військовослужбовців, працівників і здійснювати фактичні видатки на грошове забезпечення, заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі на ці цілі.

Пунктом 5 Наказу № 30 передбачено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2019 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення.

За приписами пункту 7 Наказу № 30 одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород). Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено колегією суддів та не заперечується сторонами, позивач у 2019 році звернувся до військової частини із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Таким чином, з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачем здійснені необхідні дії, а саме подано рапорт. Проте, питання виплати позивачу матеріальної допомоги відповідачем не було вирішено на час звільнення.

Колегія суддів зазначає, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до його складу, а отже реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та зобов`язання вчинити ці дії.

Щодо доводів апелянта, стосовно визнання протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 №246 в частині виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналіз наведеної вище правової норми дозволяє дійти висновку, що виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе лише за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише за згодою такого військовослужбовця.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 814/1113/16.

Оскільки в даній справі встановлено порушення відповідачем вимог діючого законодавства в частині не проведення повного розрахунку з позивачем в день його звільнення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги в зазначеній частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта, стосовно визнання протиправними дії військової частини про не проведення повного розрахунку з позивачем в день виключення зі списків особового складу та зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

У спірних правовідносинах мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку.

Оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, суд вважає, що у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника визначений Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, компенсацію за невикористану додаткову відпустку, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правий висновок викладений в постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Задовольняючи позов і зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік) за період з 30.10.2019 до дня нарахування і виплати грошового забезпечення, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 364,98 грн. за кожен день затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Суд обчислив середньоденний розмір грошового забезпечення на підставі пункту 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ № 200 від 15.03.2018 року.

Розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення відповідачем не оскаржується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на таке.

У даній справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає невиплату належного грошового забезпечення: компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, грошова компенсація вартості неотриманого речового майна в розмірі 7647,44 грн.

Відповідно довідки відповідача від 23.03.2021 № 106 при звільненні позивачу виплачено грошове забезпечення в сумі 1700,93 грн. платіжним дорученням № 2498 від 06.11.2019 року.

Сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2017-2019 роки, невикористане речове майно, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік становить 56206,92 грн.

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 36503,17 грн, з яких: грошове забезпечення 1700,93 грн. (4,7%) та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2017-2019 роки (15840,30 грн.), невикористане речове майно (7647,44 грн.), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік (11314,50 грн.), а всього 34802,24 грн. (95,3%).

Виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 53565,19 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (95,3% від 56206,92 грн.).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 р. у справі №200/13910/19-а змінити, виклавши абзац десятий резолютивної частини в наступній редакції: стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 56206,92 грн.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року залишити без змін.

Повне судове рішення складено 29 березня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді: Т.Г. Гаврищук

І.Д. Компанієць