Справа № 320/3541/20
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2021 року № 320/3541/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся гр. ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" щодо відмови у наданні йому скан-копії штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників;

- зобов`язати Комунальне підприємство Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" надати йому скан-копії штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме: тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем на його запит від 11.02.2020 протиправно відмовлено у наданні запитуваної інформації.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що позивач 11.02.2020 направив відповідачу запит на отримання публічної інформації, в якому просив, керуючись вимогами положень ЗУ «Про доступ до публічної інформації» надати у строк не пізніше п`яти робочих днів з моменту отримання даного запиту, направити на його електронну адресу скан-копію штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме: тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників (у разі їх наявності).

Листом від 26.02.2020 № 01-530 «Про розгляд запиту на отримання публічної інформації КП Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" повідомила позивача, що у задоволенні запиту відмовлено, оскільки предмет запиту не відповідає ЗУ «Про доступ до публічної інформації».

Не погоджуючись з відмовою відповідача від 26.02.2020 №01-530 у наданні відповідної інформації, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні інформації та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України "Про інформацію" від 02.10.1992 року №2657-ХІI (далі - Закон №2657).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №2657 інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч.5 Закону №2657 кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1-2 ст.7 Закону №2657 визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Частиною 2 ст.29 Закону №2657 передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939).

Відповідно до ст.1 Закону №2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону №2939 визначено гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації. Так, відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону - право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону №2939 інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону №2939 не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом (ч.1 ст.10 Закону №2939).

Частиною 3 ст.10 Закону №2939 визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону №2939 суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною 2 ст.13 Закону №2939 визначено, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами (ч.3 ст.13 Закону №2939).

Згідно з ч.1 ст.14 Закону №2939 розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №2939 запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною 2 ст.19 Закону №2939 визначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (ч.3 ст.19 Закону №2939).

Згідно з ч.1 ст.19 Закону №2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону №2939 розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Отже, особа має право звернутись до юридичних осіб, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, із запитами про надання публічної інформації.

Надання юридичною особою, що фінансується з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, як розпорядником публічної інформації відповідної інформації є безпосереднім обов`язком розпорядника.

Як зазначено вище, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні запитуваної ним інформації, оскільки така інформація є публічною інформацією, зокрема, інформацією, що стосується розпорядженням бюджетних коштів та становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Відповідач у листі від 26.02.2020 №01-530 зазначає, що предмет витребуваної позивачем у запиті від 26.02.2020 інформації не відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації", а КП Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" у розумінні статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" є розпорядником інформації лише стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Як зазначає Вищий адміністративний суд України у постанові Пленуму "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 № 10 відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 № 10 зазначено, що відповідно до частини 1 ст. 63 Господарського кодексу України (далі - ГК України) залежно від форм власності, передбачених законом в Україні можуть діяти підприємства таких видів, як, зокрема, комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є державні, комунальні підприємства, підприємства засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника (частина 4 ст. 63 ГК України).

Комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління (ч. 1 ст. 78 ГК України).

Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами (ч. 2 ст. 78 ГК України).

Згідно ч.3 ст. 78 ГК України майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Відповідно до ч.1 ст. 140 ГК України джерелами формування майна суб`єктів господарювання є, зокрема, грошові та матеріальні внески засновників; доходи від реалізації продукції (робіт, послуг); доходи від цінних паперів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів та інше.

Відтак у силу ч.5, ст. 6 Закону №2939-VI доступ до інформації щодо розпорядження комунальним підприємством комунальним майном, зокрема, інформація про використання коштів, розподіл доходів від надання послуг (продукції, товарів), виплати заробітної плати працівникам, використання вкладів та дотацій з бюджетів, інші витрати та прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно, може бути обмежено лише за умов, передбачених ч.5 ст. 6 Закону №2939-VI.

У цьому контексті така інформація є суспільно необхідною, а комунальні підприємства є її розпорядниками відповідно до пункту 4 частини 2 статті 13 Закону №2939-VI.

Згідно з п.6.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 №10 при визначенні того, чи є суспільний інтерес в отриманні інформації, суди повинні враховувати таке.

З урахуванням частини другої статті 29 Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-XII "Про інформацію" предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

З огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, з врахуванням індивідуальних обставин справи.

Таким чином, оцінюючи конкретну інформацію на предмет наявності суспільного інтересу до неї, суди повинні застосовувати певні критерії.

Так, наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє, зокрема, дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ; запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців; виявленню фактів введення громадськості в оману.

Як вбачається зі змісту запиту на інформацію від 11.02.2020 №1, предметом запиту позивача є інформація щодо штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме: тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників.

Згідно з п. 1.3 Статуту Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія", затвердженого Рішенням Броварської міської ради Київської області №1572-58-06 від 24.09.2015 (далі - Статут) Підприємство є унітарним підприємством, що належить до комунальної власності м. Бровари, підпорядковується Броварській міській раді Київської області (далі - Власник) або уповноваженому нею органу (а.с.11-21).

Пунктом 2.3 Статуту передбачено, що Підприємство діє на принципах повного господарського розрахунку та самостійності.

Згідно з п.4.1 Статуту управління Підприємством здійснюється відповідно до даного Статуту на основі поєднання прав Власника щодо господарського використання комунального майна і принципів самоврядування трудового колективу.

Відповідно до п. 5.3 Статуту майно Підприємства є комунальною власністю територіальної громади м. Бровари і закріплюється за ним на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство).

У даному випадку запитувана інформація згідно запиту позивача від 11.02.2020 №1 стосується використання коштів Комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія", тобто є публічною в розумінні ст.1 Закону №2939, а відповідач є розпорядником вказаної публічної інформації згідно зі ст. 13 Закону №2939.

Запитувана інформація (або, принаймі, її частина) має бути у розпорядженні відповідача, а у випадку її відсутності він міг би повідомити про це позивача.

Таким чином враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що запитувана позивачем інформація стосувалась використання коштів, що свідчить про те, що запитувана інформація становить суспільний інтерес та є в розумінні Закону №2969 публічною інформацією, а відповідно, відповідач є її розпорядником.

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatisрішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі "Guseva v. Bulgaria", заява № 6987/07, § 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі "Gillberg v. Sweden", заява № 41723/06, § 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Отже, враховуючи те, що запитувана позивачем у запиті від 11.02.2020 №1 інформація є публічною, суд дійшов висновку про те, що відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у наданні відповіді на запит про публічну інформацію.

Суд зазначає, що формулюючи позовні вимоги, позивач просить суд визнати протиправними дії Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" щодо відмови у наданні ОСОБА_1 скан-копії штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме: тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників.

Так, згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Частиною другою статті 245 КАС України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, оскільки відмовою відповідача як суб`єкта владних повноважень, порушені права, свободи та законні інтереси позивача, то вказана відмова підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання її протиправною.

При цьому, неправильне словесне вираження позивачем способу захисту порушеного права не є підставою для відмови в його захисті, оскільки правомірність вимог позивача підтверджується матеріалами справи, а відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

З урахуванням викладеного, позовна вимога підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною відмови Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" у наданні публічної інформації, викладеної у листі від 26.02.2020 №01-530.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" надати йому скан-копії штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме: тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників, суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана відмова відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов`язання Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" надати ОСОБА_1 скан-копії документів, у яких міститься запитувана інформація.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача, не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 23.04.2020 №174.

Враховуючи задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача за рахунок Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" становить 840,80 грн.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представником позивача адвокатом Кулачком Тарасом Миколайовичем заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу, отриману позивачем від адвоката в рамках адміністративної справи №320/3541/20 у суді в розмірі 10000,00 грн.

У клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката від 06.11.2020 №01-2375, поданих на клопотання представника позивача про витрати на професійну правничу допомогу, представником відповідача зазначено про те, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн не є співмірним у розумінні ч. 5 ст. 134 КАС України, оскільки вказана справа не є складною; загальний час, витрачений адвокатом по даній справі незначний, становить лише 5 годин; помічник адвоката не залучався; дана справа для позивача не має важливого значення з боку настання негативних для позивача наслідків, яких він зазнав та міг зазнати у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення.

Між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським бюро "Тарас Кулачко та партнери" (Бюро) було укладено договір про надання правничої допомоги від 21.04.2020 №21/04/20-1, за яким адвокат зобов`язався надати Клієнту правничу допомогу (Послуги) стосовно представництва Клієнта в адміністративних судах усіх інстанцій у даній справі.

Відповідно до п.3.1 договору від 21.04.2020 №21/04/20-1 сторони погодили, що вартість послуг складає 2000,00 грн. за одну годину надання послуг. Остаточна сума вартості наданих в рамках даного Договору послуг узгоджується сторонами у відповідному акті прийманні-передачі наданих послуг з зазначенням деталізованого розрахунку погодинної вартості послуг та загальної кількості годин обслуговування (пункт 3.2 Договору).

Сторонами 08.09.2020 підписано акт приймання-передачі наданих послуг на виконання вимог договору від 21.04.2020 №21/04/20-1 про надання правничої допомоги, відповідно до якого Адвокатське бюро "Тарас Кулачко та партнери" надало Клієнту якісно і в повному обсязі такі послуг:

- надання усної консультації щодо можливості та перспективності подачі Клієнтом до Київського окружного адміністративного суду даного позову - 0 годин 30 хвилин, вартість однієї години - 2000,00 грн, загальна вартість 1000,00 грн;

- складення, підготовка до подачі (шляхом засвідчення копій всіх додатків до відповідного адміністративного позову) та подача до суду даного позову разом із документами, що додаються до нього - 4 години 30 хвилин, вартість однієї години 2000,00 грн, загальна вартість 9000,00 грн; всього на суму 10000,00 грн.

Представником позивача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу додано до матеріалів справи дублікат квитанції ПриватБанку №0.0..1 від 08.09.2020 на суму 10000,00 грн, з призначенням платежу: сплата наданих послуг згідно з Договором про надання правничої допомоги №21/04/20-1 від 21.04.2020, послуг відповідно до Акту прийому-передачі наданих послуг від 08.09.2020, платник - ОСОБА_1 .

Згідно із заключною випискою ПриватБанку по рахунку Адвокатським бюро "Тарас Кулачко та партнери" за період з 08.09.2020 по 08.09.2020, грошові кошти в сумі 10000,00 грн від ОСОБА_1 надійшли на рахунок Адвокатського бюро "Тарас Кулачко та партнери" 08.09.2020.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 зазначив, що з аналізу положень ст.134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 у справі №826/856/18 зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст.30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставин Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідач у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката звертає увагу суду на неспівмірність суми послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн, яке обґрунтовано посиланням на акт приймання-передачі наданих послуг від 08.09.2020, відповідно до якого заявлено 5 годин загального витраченого адвокатом часу на усну консультацію та підготовку позовної заяви, при цьому, помічник адвоката не залучався, дана справа для позивача не має важливого значення з боку настання негативних для позивача наслідків, яких він зазнав та міг зазнати у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення.

Суд погоджується із доводами відповідача про недоведеність вартості наданих послуг, виходячи з наступного.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 08.09.2020, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу (10000,00 грн) не є обґрунтованим та підлягає зменшенню, оскільки такий розмір є завищеним з огляду на те, що даний спір є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався судом без виклику сторін; складення позовної заяви обсягом в цілому на п`яти аркушах, обсяг доданих доказів до позову на підтвердження правової позиції є незначним і не потребував значного часу для їх збирання, а тому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. є безперечно неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Отже сума витрат підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Враховуючи викладене, фактичний об`єм виконаної адвокатом роботи, складність справи, а саме вказана справа є справою незначної складності, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" у розмірі 1000,00 грн. (2 години вартістю 500 грн за одну годину).

Вказаний розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час підготовки позовної заяви у даній справі, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом розгляду у справі.

При цьому суд виходить з того, що такі види послуг адвоката як надання усної консультації щодо можливості та перспективності подачі Клієнтом до Київського окружного адміністративного суду даного позову - 0 годин 30 хвилин та підготовка позовної заяви разом із документами, що додаються до неї - 4 години 30 хвилин, не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" у наданні публічної інформації, викладену у листі від 26.02.2020 № 01-530.

Зобов`язати Комунальне підприємство Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" надати гр. ОСОБА_1 скан-копії штатного розпису Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на 2020 рік, а саме: тієї його частини, у якій міститься інформація про керівника Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та усіх його заступників.

Стягнути з Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на користь гр. ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Стягнути з Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на користь гр. ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лапій С.М.