Справа № 500/1528/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1528/20 пров. № А/857/1669/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Гінди О. М., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 500/1528/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протипрвними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції Шульгач М. П.,

час ухвалення рішення 17.12.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 22.12.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області: №0012216/1-5408-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік в розмірі 6 013,27 грн; №0012216/2-5408-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік в розмірі 6 803,19 грн.; №0012216/3-5408-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в розмірі 15 798,4 грн.; №0-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 18 380,45 грн.; №0-1918 від 27 квітня 2020 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2019 рік в розмірі 20 602,10 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте без з`ясування всіх фактичних обставин справи, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що використання спірного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням (промислове виробництво) стороною позивача не доведено. На думку апелянта, не є можливим стверджувати, що належна позивачу будівля належить згідно ДК 018-2000 до групи (125) «Будівлі промислові та склади», а саме до класу 1251 «Будівлі промисловості». Крім того, зазначає, що здійснення промислового виробництва в будівлях промисловості іншими особами, відмінними від власника приміщення, не може бути підставою для застосування податкової пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на підставі пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України для власника такого майна. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що належний йому на праві власності комплекс будівель, який на думку податкового органу, є об`єктом оподаткування, - використовується останнім, як суб`єктом господарювання в процесі здійснення ним промислової діяльності (промисловості) за одним із видів його діяльності. Протилежного відповідачем не доведено. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, разом з тим, колегія суддів таке відхиляє і не вбачає перешкод розгляду справи без його участі, явка учасників у судове засідання обов`язковою не визнавалась, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є власником об`єктів нежитлової нерухомості, а саме майстерні з гаражом загальною площею 575,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цієї інформації ГУ ДПС у Тернопільській області прийняло податкові повідомлення-рішення: №0012216/1-5408-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік у розмірі 6 013,27 грн; №0012216/2-5408-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 6 803,19 грн.; №0012216/3-5408-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 15 798,4 грн.; №0-1918 від 21 березня 2019 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 18 380,45 грн.; №0-1918 від 27 квітня 2020 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2019 рік у розмірі 20 602,10 грн.

Позивач, вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належні позивачеві об`єкти нерухомості майстерні з гаражом загальною площею 575,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відносяться до будівель промисловості та використовується за функціональним призначенням у промисловості, а отже, вони не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За приписами підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до вказаного Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження тих обставин, що належне позивачу на праві власності нерухоме майно є будівлями промисловості є: свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 травня 2014 року, де зазначено, що у власності ОСОБА_1 перебувають будівля гараж, площею 82 кв.м., будівля, майстерні, площею 493,7 кв.м., загальною площею 575,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із витягу з Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , видами його діяльності зазначено: - Код КВЕД 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій; код КВЕД 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у.; Код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; - Код КВЕД 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; - Код КВЕД 96.04 Діяльність із забезпечення фізичного комфорту; - Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; - Код КВЕД 68.20 Надавання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

За змістом підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За приписами пункту 30.2 статті 30 Податкового кодексу України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Отже, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №812/1800/18 дійшов висновку, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, сама по собі наявність спеціального статусу будівлі, а саме: будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17.

З врахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що матеріалами справи стверджується той факт, що вказані приміщення є будівлями промисловості, належать позивачу на праві власності, позивач використовує такі для здійснення ним промислової діяльності (промисловості) за одним із видів його діяльності (Код КВЕД 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій), та цей клас включає виробництво металевих каркасів або основ конструкцій для будівництва та їх елементів (башт, щогл, ферм, мостів тощо), виробництво промислових металевих конструкцій (конструкцій для доменних печей, підіймального та вантажно-розвантажувального устаткування тощо), виробництво збірних будівельних конструкцій переважно з металу, тимчасових житлових будівель, модульних виставкових елементів; разом з тим, частину (232,9 кв.м.) цих приміщень передано в оренду ТОВ "Нові мрії" Україна" та використовуються для виробництва паперу та картону, призначених для їх подальшої промислової переробки.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірні податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства України.

Відповідачем не надано жодних доказів того, що об`єкти нерухомості, належного ФОП ОСОБА_1 майнового комплексу, використовуються позивачем не за призначенням чи в будь-яких інших цілях, крім вищезазначеної промислової діяльності, таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувані податкові повідомлення рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, всупереч підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України контролюючий орган у 2019 році виніс та надіслав три податкові повідомлення-рішення про нарахування податку на нерухоме майно за 2015-2017 роки, тобто пізніше 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом роком.

Щодо доводів апелянта про те, що здійснення промислового виробництва в будівлях промисловості іншими особами, відмінними від власника приміщення, не може бути підставою для застосування податкової пільги, то такі колегія суддів до уваги не бере, оскільки надана позивачем в оренду частина промислового комплексу ТОВ «Нові Мрії Україна» також використовується останньою для промислового виробництва, зокрема, згідно із випискою про реєстрацію ТОВ «Нові Мрії Україна» здійснює діяльність у сфері виробництва паперу та картону (Квед: 17.12), крім того, податок у спірних податкових повідомленнях- рішеннях нарахований на будівлі вцілому, тому колегія суддів до уваги такі доводи не приймає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 500/1528/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 29 березня 2021 року.