Справа № 200/2388/21-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2021-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 р. Справа№200/2388/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (, 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5)

про визнання протиправними дії, скасування рішення від 27 січня 2021 року № 23, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VІІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911 -VIII), визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області від 27 січня 2021 року № 23 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років згідно п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне старування (зі змінами), зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VІІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII) з дати звернення з заявою про призначення пенсії 24 січня 2021 року.

Ухвалою суду від 9 березня 2021 року було прийнято до провадження позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі № 200/2388/21-а за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням від 27 січня 2021 року № 23 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років. Оскаржуване рішення було обґрунтовано тим, що пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення", а саме за наявності необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців станом на 11 жовтня 2017 року. Відповідач зазначив, що стаж позивача, який дає право на вислугу років згідно статті 55 Закону 1788, станом на 1 квітня 2015 року складає 20 років 7 місяців 16 днів, станом на 11 жовтня 2017 року - 23 років 1 місяць 28 днів. За таких обставин відповідачем прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії за вислугою років згідно пункту 2-1 XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу. Позивач вважає дане рішення протиправним, посилаючись на рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року № 2-р/2019.

Відповідач до суду надав відзив на позовну заяву позивача, в якому зазначив, що Пенсійним фондом України було направлено лист до Міністерства соціальної політики України з метою підтвердження чи спростування позиції Пенсійного фонду України щодо аналогічної справи. Листом Міністерства соціальної політики України від 28 серпня 2019 року № 26261/02-10 надано відповідь про підтвердження позиції Пенсійного фонду України.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 застосовуються без внесених до нього змін законами України № 213 та 911. Згідно витягу з листа Мінсоцполітики від 13 вересня 2019 року № 57/0/197-19/54 визначено, що положення Закону № 1788 застосовуються саме в визначенні права за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності законом № 2148 (дата набрання чинності 11 жовтня 2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. Тобто в даному випадку стаж для призначення пенсії за вислугу років розраховується не з моменту звернення позивача до управління (24 січня 2021 року), а з дня набрання чинності Закону № 2148 (11 жовтня 2017 року). Стаж позивача, який дає право на вислугу років, згідно статті 55 Закону № 1788, станом на 1 квітня 2015 року складає 20 років 7 місяців 16 днів, станом на 11 жовтня 2017 року - 23 роки 1 місяць 28 днів.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 27 жовтня 2017 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

24 січня 2021 року через веб-портал Пенсійного фонду позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком за вислугу років згідно пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058.

За результатами розгляду заяви позивача відповідачем було прийнято рішення від 27 січня 2021 року № 23 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років згідно пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058. Обґрунтовуючи відмову відповідача зазначив, що відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 особам, які на день набрання чинності Закону від 3 жовтня 2017 року № 2148-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом № 1788, а саме за наявності необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців станом на 11 жовтня 2017 року. Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я га соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909. Посада викладача в художній школі дає право на пенсію за вислугу років. Стаж позивача, який дає право на вислугу років, згідно статті 55 Закону № 1788, станом на 1 квітня 2015 року складає 20 років 7 місяців 16 днів, станом на 11 жовтня 2017 року - 23 років 1 місяць 28 днів. За таких обставин прийнято рішення відмовити позивачу в призначенні пенсії за вислугу років згідно п. 2-І розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 2-1 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Разом з тим, 4 червня 2019 року своїм рішенням № 2-р/2019 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України положення, зокрема, положення ст. 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788 «Про пенсійне забезпечення» за змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 та від 24.12.2015 № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років, нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону № 1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст.51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону № 1788.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п."а" ст.54, пунктами "а", "6", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" ст.55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 4 червня 2019 року.

Отже, починаючи з 4 червня 2019 року положення пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Положенням статті 62 Закону № 1788-ХІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З трудової книжки позивача вбачається, що з 15 серпня 1994 року по 31 серпня 2015 року позивач безперервно працювала у Художній школі Краматорської міської ради. З 1 вересня 2015 року та по теперішній час позивач працює на посаді викладача у Краматорському технологічному технікумі.

Таким чином спеціальний стаж позивача, на момент звернення до відповідача 24 січня 2021 року, становить 26 років 5 місяці 9 днів, що дає право на отримання пенсії за вислугу років.

Щодо посилання відповідача, що при визначені права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 2-1 Розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має враховуватися спеціальний стаж роботи станом на 11.10.2017 та на умовах, що діяли на 11 жовтня 2017 року, а тому спеціальний стаж позивача має складати не ніж 26 років 6 місяців, суд зазначає таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» № 2148-VIII від 3 жовтня 2017 року (набрав чинності 11 жовтня 2017 року) Розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 2-1 та визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Вказаною нормою лише збережено гарантії пенсійного забезпечення певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Крім того, вказаною нормою не було внесено жодних змін до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому остання підлягає застосуванню саме у редакції, що відновлена за рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 4 червня 2019 року.

Крім того, суд не приймає посилання відповідача на що лист Мінсоцполітики, оскільки він не є нормативно-правовим актом, а тому не несе жодних правових насідків, а має лише інформативний характер.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що на момент звернення до відповідача позивач мала право на пенсію за вислугу років, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії та визнання протиправним та скасування рішення від 27 січня 2021 року № 23 підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугою років, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто, призначення пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням вищевикладеного та з метою ефективного захисту порушених прав, свобод, інтересів позивача, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 24 січня 2021 року про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням викладеного суд доходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами 2 другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. З аналізу вищезазначених правових норм суд дійшов висновку, що відповідач своїми діями не забезпечив справедливої рівноваги, запобігаючи несприятливим наслідкам, які можуть виникнути після прийняття такого рішення для захисту основоположних прав конкретної особи, використовуючи свої функції, покладені статтею 19 Конституції України.

Крім того, позивач у позовній заяві просив суд зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відповідно до статті 382 КАС України. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до статті 382 КАС України встановлення судового контролю є правом, а не обов`язком суду. Крім цього, позивач не навів обґрунтованих підстав щодо намірів відповідача не виконувати рішення суду.

Згідно з положеннями частини 3 статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1816 грн. відповідно до квитанції від 28 лютого 2021 року № 19422.

Суд зазначає, що позивач при зверненні до суду, з урахуванням норм Закону України «Про судовий збір» повинен був сплатити судового збору у сумі 908 грн., проте позивачем сплачено 1816 грн. Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач має право звернутися до суду із відповідним клопотанням щодо повернення надмірно сплаченого судового збору, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, а саме 908 грн.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (, 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5) про визнання протиправними дії, скасування рішення від 27 січня 2021 року № 23, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області від 27 січня 2021 року № 23 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне старування від 9 липня 2003 року № 1058.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (, 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 24 січня 2021 року про призначення пенсії за вислугу років згідно пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне старування від 9 липня 2003 року № 1058, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (, 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят гривень) 00 коп.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 30 березня 2021 року. Повне судове рішення складено 30 березня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар