Справа № 420/1093/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1093/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (, місцезнаходження: проспект Перемоги, 120-А, м. Київ, 03115), Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (; 65044, м. Одеса, проспект Гагаріна,8) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, у якому позивачка з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №28-к від 04.02.2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області;

стягнути з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/1093/20 об 11:06:36 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 17.02.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін згідно ч.5 ст.262 КАС України. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16.03.2020 року

03.03.2020р. до суду надійшли пояснення третьої особи - Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (Вх. № 9951/20).

06.03.2020р. (Вх. № 10535/20) від Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками надійшов відзив на позовну заяву.

13.03.2020р. (Вх. № 11786/20) від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року провадження у справі №420/1093/20 зупинено до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року провадження у справі №420/1093/20 поновлено, призначено судове засідання на 18.08.2020 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 року вирішено проводити розгляд справи №420/1093/20 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.09.2020 року.

Для ознайомлення відповідача із заявою про забезпечення доказів підготовче засідання було відкладено на 14.09.2020 року.

07.09.2020р. (Вх. № 35761/20) надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року відмовлено у забезпеченні доказів за заявою представника позивача, підготовче засідання призначено на 30.09.2020 року.

Судове засідання, призначене на 30 вересня 2020 р., було перенесено у зв`язку з неможливістю встановити з`єднання для проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Окружним адміністративним судом м. Києва та призначено наступне засідання на 08 жовтня 2020 р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №420/1093/20 на тридцять днів. Призначено підготовче засідання на 26.10.2020 року на 12 год. 30 хв.

Судове засідання призначене на 26 жовтня 2020 р. було перенесено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та призначено на 05 листопада 2020 р. 15:00 год.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року у справі №420/1093/20 відмовлено у задоволенні клопотання представника Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про проведення підготовчого засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 23 листопада 2020 року.

Судове засідання призначене на 23 листопада 2020 р. було перенесено у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та призначено на 09 грудня 2020 р. 12:30 год.

Судове засідання призначене на 09 грудня 2020 р. було перенесено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та призначено на 15 грудня 2020 р. 12:30 год.

Судове засідання призначене на 15 грудня 2020 р. було перенесено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та призначено на 23 грудня 2020 р. 14:30 год.

Ухвалою суду від 24.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13.01.2021 року.

У зв`язку із неявкою сторін у судове засідання його було відкладено на 25.01.2020 року о 14 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 18.01.2021 року вирішено провести судове засідання 25.01.2021 року у режимі відеоконференції в режимі програмного забезпечення "EASYCON".

У зв`язку із неможливістю підключення представника відповідача до відеоконференції за його клопотанням судове засідання відкладено на 01.02.2021 року об 11 год. 00 хв.

У судовому засіданні 01.02.2021 року оголошено перерву до 04.02.2021 року, а потім до 18.02.2021 року.

Ухвалою суду від 18.02.2021 року залучено до участі у справі № 420/1093/20 у якості другого відповідача - Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (; 65044, м. Одеса, проспект Гагаріна, 8) щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді згідно заяви позивачки про збільшення позовних вимог від 07.09.2020р. (вх. № 35761/20). Призначено судове засідання на 10.03.2021 року.

24.02.2021 року від представника відповідача Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області надійшли пояснення щодо позову.

01.03.2021 року за вх.№10286/21 від представника відповідача Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 10.03.2021 року представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно. 05.03.2021 року від представника відповідача Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з тим, що представник приймає участь в іншому судовому засіданні.

05.03.2021 року від представника відповідача Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням представника на самоізоляції на період карантину.

09.03.2021 року від представника відповідача Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю продовжити розгляд справи без представників відповідача Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області.

10.03.2021 року о 14 годині 00 хвилин секретарем судового засідання було встановлено зв`язок з Київським апеляційним судом для проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Працівник Київського апеляційного суду повідомив, що представник відповідача Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками до суду не з`явився.

Суд зазначає, що згідно ст.205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

При цьому, згідно п.1 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд зазначає, що причини неприбуття у судове засідання представника відповідача адвоката Урсу Ірини Миколаївни не є поважними, оскільки договір на представництво інтересів особи у справі №519/1065/20 укладено вже після визначення дати судового засідання у справі №420/1093/20. Крім цього, договір на надання правової допомоги укладено між особою та Адвокатським об`єднанням, а не виключно адвокатом Урсу Іриною Миколаївною, що не виключає можливості надання послуг по представництву інтересів іншим адвокатом адвокатського об`єднання.

Щодо заяви представника відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку із перебуванням представника Фінєєва Д.С. у відпустці без збереження заробітної плати суд зазначає, що перебування представника у відпустці на невизначений термін (на термін дії карантину, який регулярно продовжується, а станом на 10.03.2021 продовжено до 30 квітня 2021 року згідно Постанови КМ України від 9 грудня 2020 р. № 1236), як підстава для відкладення судового засідання не відповідає завданню адміністративного судочинства щодо своєчасного розгляду судової справи.

Суд враховує, що розгляд справи по суті у судовому засіданні, призначеному на 10.03.2021р., передбачав виступи учасників справи в судових дебатах після перерви, оголошеної у судовому засіданні 04.02.2021р., тобто розгляд справи мав бути завершений із ухваленням судового рішення по суті спору.

За таких обставин підстави для відкладення судового засідання 10.03.2021р. за клопотанням представників відповідачів, визначені ст.205 КАС України, суд вважає відсутніми.

10.03.2021 року за вх.№11917/21 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження із запереченнями проти відкладення розгляду справи.

На підставі ч.9 ст.205 КАС України справу розглянуто у порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог та у відповіді на відзив від 13.03.2020р. (Вх. № 11786/20) представник позивача вказує, що спірним наказом ОСОБА_1 звільнено з посади державної служби у зв`язку зі скороченням посади, яку вона займала. При цьому, позивачка вважає такий наказ протиправним, оскільки в порушення ч.6 ст.49-2 КЗпП України її було звільнено без будь-якого персонального попередження про наступне звільнення.

Позиція Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками викладена у відзиві на позовну заяву від 06.03.2020р. (Вх. № 10535/20). Вказано, що за затвердженим штатним розписом територіального органу служби з лікарських засобів передбачено 1 посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області, при цьому скороченню підлягала посада заступника начальника, на якій перебувала саме ОСОБА_1 . Повідомлення про скорочення посади направлялось позивачці за адресою місяця її проживання 05.11.2019 року, а також її було повідомлено засобами телефонного зв`язку. З огляду на дотримання порядку звільнення державного службовця, посада якого скорочена, підстави для скасування спірного наказу відсутні.

03.03.2020р. до суду надійшли пояснення третьої особи - Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (Вх. № 9951/20), а 01.03.2021 року за вх.№10286/21 надійшов відзив на позовну заяву. У вказаних заявах по суті представник Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області вказує, що:

по-перше, застосуванню у спірних правовідносинах підлягають положення КЗпП України у редакції від 02.02.2020 року, оскільки спірний наказ прийнято 04.02.2020 року;

по-друге, про наступне звільнення позивачку було повідомлено 05.11.2019 року та 05.12.2019 року засобами поштового зв`язку. Листи із відповідним повідомленням направлялись до позивачки, однак ОСОБА_1 свідомо відмовлялась від їх отримання. Про вказане свідчить той факт, що під час спроб вручення позивачці повідомлень вона перебувала на амбулаторному лікуванні, тобто мала змогу отримати надіслані їй листи. Також позивачка повідомлялась про її вивільнення засобами телефонного зв`язку 08.01.2020 року, про що складено відповідний протокол доведення інформації;

по-третє, в період з 16.10.2019 року по 04.02.2020 року позивачка ухилялась від виконання своїх посадових обов`язків шляхом безпідставної відсутності на державній службі, а також вживала заходи щодо уникнення отримання письмового повідомлення про скорочення посади, на якій вона перебувала.

Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши вступне слово учасників справи, проаналізувавши надані учасниками справи доводи та оцінивши письмові докази на їх підтвердження, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно Наказу №131-к від 07.09.2016 року «Про переведення ОСОБА_1 » позивачку переведено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів в Одеській області на посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (Т.1 а.с.8).

Цю посаду вона обіймала з 14.08.2009р. (Т.1 а.с.23).

Цим же Наказом на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області.

Наказом №130-к від 07.09.2016 року було введено в дію Організаційну структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (Т.1 а.с.95), згідно якої передбачено дві посади заступника начальника служби (Т.1 а.с.94).

При цьому ОСОБА_1 в період виконання нею обов`язків начальника Служби 13.06.2019р. направила лист від 11.06.2019р. (Т. а.с.136), яким повідомила Держлікслужбу про наявність однієї вакантної посади заступника начальника Служби з двох посад заступників начальника з 07.09.2016р. та запропонувала з метою економії бюджетних коштів скоротити одну вакантну посаду заступника начальника.

Наказом №258-к від 31.07.2019 року позивачку звільнено від виконання обов`язків начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (Т.2 а.с.124).

Наказом №389-к від 16.10.2019 року введено в дію нову Організаційну структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (Т.1 а.с.97), згідно якої передбачено одну посаду заступника начальника служби (Т.1 а.с.96).

У період з 16.10.2019р. по 04.02.2020р. ОСОБА_1 перебувала на лікарняному (Т.1 а.с.108-117).

В матеріалах справи наявні докази того, що 05.11.2019р. та 05.12.2019р. на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_1 . Службою направлялися повідомлення про скорочення посади держслужбовця згідно п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» (а.с.99), проте обидва поштових відправлення повернулися з відміткою про інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення.

Як стверджує відповідач, згідно протоколу доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку від 08.01.2020 року засвідчено факт повідомлення позивачки про скорочення її посади 25.11.2019 року о 15 год. 00 хв. (Т.1 а.с.127) за мобільним телефоном ОСОБА_1

Наказом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №28-к від 04.02.2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " позивачку звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням (Т.1 а.с.128) посади держслужби на підставі п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу».

При цьому, підставою видання наказу зазначено лист МОЗ України від 08.11.2019р.

05.02.2020 року спірний наказ оголошений позивачці (Т.1 а.с.129).

Не погоджуючись із правомірністю спірного наказу позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України "Про державну службу" (далі - Закон).

Згідно ч.1, 3-5 ст.87 Закону (у редакції станом на момент формування повідомлення про скорочення посади) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Оскаржуваний наказ №28-к від 04.02.2020р. містить зазначення того, що ОСОБА_1 буде звільнена у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, що і мало місце 05.02.2020р. (Т. а.с.128).

Відповідно до ст.87 ЗУ «Про державну службу» ( в редакції від 01.01.2020р.) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

На момент виникнення спірних правовідносин питання щодо порядку вивільнення державного службовця у зв`язку із скороченням посади, яку він займав, не було врегульовано спеціальним законом, а тому застосуванню підлягають положення ст.49-2 КЗпП України.

Згідно ст.49-2 ЗКпП України (у редакції від 25.09.2019 року) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України (в редакції від 02.02.2020р.) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Наявне в матеріалах справи повідомлення про скорочення посади (Т.1 а.с.99) не містить дати його оформлення, проте вперше воно було направлено поштою 05.11.2019р, отже період, коли виникли спірні правовідносини, це період з 16.10.2019р., отже застосуванню підлягали положення ст.49-2 Кодексу (до 02.02.2020р.) в редакції попередній, а на час видання спірного наказу - в редакції, діючій з 02.02.2020р.

В будь-якому разі ОСОБА_1 мала бути персонально повідомлена про наступне вивільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Аналізуючи матеріали справи та доводи сторін, суд для вирішення даного спору має встановити:

1. чи була ОСОБА_1 персонально повідомлена у встановленому законом порядку про скорочення її посади та наступне вивільнення?

2. чи дотримано відповідачем положення ст.49-2 КЗпП України в контексті пропозицій працівникові щодо іншої роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації?

По першому пункту суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, у період з 16.10.2019 року по 04.02.2020 року позивачка перебувала у тимчасовій непрацездатності (Т.1 а.с.108-117). В аналогічний період відповідачами направлялись повідомлення про скорочення посади ОСОБА_1 , а саме, як зазначають відповідачі:

від 05.11.2019 року - поштове відправлення №634, повернуто 15.11.2019 року за підстави «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (Т.1 а.с.100);

від 06.12.2019 року - поштове відправлення №151, повернуто 23.12.2019 року за підстави «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (Т.1 а.с.107).

Інших спроб направлення повідомлення про скорочення посади поштовим зв`язком не вчинялось.

За аналізом наведених документів суд констатує, що встановити дійсні причини неотримання повідомлення адресатом неможливо. Натомість, суд стверджує, що позивачка не відмовлялась від отримання вказаних листів, оскільки у якості можливої причини повернення визначено «письмова відмова адресата», однак працівником підприємства пошитого зв`язку така підстава не встановлена.

А тому твердження відповідачів щодо свідомої відмови ОСОБА_1 від отримання листів із повідомленням про скорочення посади не знаходять свого документального підтвердження.

Суд також звертає увагу, що повідомлення від 05.11.2019 року направлено позивачці до надання відповіді центральним органом щодо погодження зі скороченням її посади (лист від 08.11.2019 року №11.4-01/44950/2-19 (який зазначено у самому наказі як підстава).

Як зазначає відповідач, згідно протоколу доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку від 08.01.2020 року засвідчено факт повідомлення позивачки про скорочення її посади 25.11.2019 року о 15 год. 00 хв. (Т.1 а.с.127).

Згідно ч.1 ст.9-1 Закону доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказаний Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1042 (набув чинності 20.12.2019 року).

Цей Порядок визначає процедуру фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону України "Про державну службу" (далі - Закон).

Інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити:

1) дату, час та місце складення протоколу;

2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону;

3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю;

4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо);

5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю;

6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи;

7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю;

8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол;

9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом;

10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.

Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Порядок не визначає часового обмеження щодо оформлення протоколом подій, які такий протокол документує (протокол складено 08.01.2020 року, тобто після затвердження Порядку), матеріали справи містять інформацію оператора щодо здійснених на та з номеру НОМЕР_2 дзвінків, то о 15 год. 00 хв. 25.11.2019 року відсутній вхідний дзвінок з номеру НОМЕР_3 , як то визначено у Протоколі.

Поряд із цим, суд констатує, що протокол фіксації від 08.11.2019р. не фіксує саме передачу інформації ОСОБА_1 про наступне вивільнення, а фіксує лише (Т.1 а.с.127) доведення до ОСОБА_1 інформації, що їй дзвонили 25.11.2019р. о 15.00год із усним повідомленням про скорочення її посади.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні показала, що не повідомляла позивачку будь-яким чином про вивільнення, наприкінці листопада 2019 року дзвонила та сказала ОСОБА_1 , що скорочується посада; будь-яке повідомлення не зачитувалося, це не входить в її обов`язки.

Відповідно до пунктів 2-4 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабміну України №1042 від 11.12.2019р. інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі. Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол). Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити: 1) дату, час та місце складення протоколу; 2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону; 3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю; 4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо); 5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю; 6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи; 7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю; 8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол; 9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом; 10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

Протокол фіксації не відповідає пункту 4 Порядку (підпункт 10), оскільки відсутні додатки, що підтверджують факт надіслання інформації або документів ОСОБА_1 , отже не може вважатися допустимим доказом щодо обставини персонального повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення за її номером телефона.

Таким чином, суд констатує недоведеність вручення повідомлення позивачці про скорочення посади поштовим зв`язком та в порядку, визначеному постановою №1042.

По другому аспекту суд зазначає наступне.

На час формування та направлення повідомлень про скорочення посади діяла редакція КЗпП України від 25.09.2019 року, а тому положення ст.49-2 Кодексу підлягають застосуванню у вказаній редакції.

Так, частина 3 статті визначає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Доказів надання пропозицій або спроб їх направлення у порядку, у якому ж було направлено повідомлення про скорочення посади, до суду не надано.

Дійсно, у редакції КЗпП України від 02.02.2020 року стаття 49-2 додатково вказує, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Натомість, відповідний обов`язок щодо повідомлення позивачки за 60 днів та надання працівникові пропозицій іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації виник до 02.02.2020 року, а тому посилання відповідача в цій частині не знаходять нормативного підтвердження.

Формуючи проміжний висновок, суд звертає увагу, що:

факт вручення повідомлення позивачці про скорочення посади поштовим зв`язком та в порядку Постанови №1042 документально не підтверджений;

до видання спірного наказу положення статті 49-2 КЗпП України щодо повідомлення позивачки за 60 днів та надання працівникові пропозицій іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації відповідачем не виконані.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про порушення порядку звільнення позивачки на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а тому наказ Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №28-к від 04.02.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

За приписами статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

З урахуванням того, що судом встановлено протиправність Наказу №28-к від 04.02.2020 р. "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким позивачку звільнено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області, поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді, у даному випадку, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде вирішено остаточно та буде забезпечено ефективний захист прав позивачки в межах правовідносин, у яких виник спір.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

В рішенні у справі П`єрсак проти Бельгії ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов`язку відновлення status quo ante.

Зміст наведених правових актів дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судом має бути визначений період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства, або день поновлення позивача на роботі, та середньоденний заробіток позивача.

Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно п.2 вказаного Порядку Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області від 08 вересня 2020 року №1 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 602,96 грн. (Т.3 а.с.231).

Період вимушеного прогулу в робочих днях складає 287 днів (з 05.02.2020р. по 29.03.2021р.).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2020 по 29.03.2021 року у розмірі 287 днів*602,96 грн.= 173049,52грн.

Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до частини 2 цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд окремо звертає увагу в контексті застосування ст.2 КАС України на непропорційнійність та небезсторонність оскаржуваного звільнення ОСОБА_1 , адже жодних обґрунтувань того, чому у зв`язку із скороченням посади заступника начальника служби з двох наявних посад була скорочена не вакантна посада, а та, яку обіймала позивачка, суду відповідачами не надано.

Поряд із цим, суд звертає увагу на те, що наразі за поясненнями Служби посаду заступника начальника (одна посада) обіймає В.В.Лисенко-Щербакова, яка в той же час обіймає єдину посаду заступника начальника Служби, про що Служба поінформувала суд у поясненнях від 24.02.2021р., підписаних ОСОБА_3 як в.о.начальника Служби.

Заяв чи клопотань про вступ цієї особи до участі у справі як третьої особи в суд не подано. Докази того, що ця посада не є вакантною до завершення підготовчого провадження суду не подавалося, а можливість для суду залучення третіх осіб з власної ініціативи обмежена періодом підготовчого провадження (ч.2 ст.49 КАС України).

Викладеним вище спростовуються аргументи відповідачів, які заперечують проти позову, проте не довели, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із дотриманням вимог ст.87 ЗУ «Про державну службу», ст.49-2 КЗпП України.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідачами не доведено дотримання порядку звільнення позивачки з посади оскаржуваним наказом, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Згідно пунктів 2,3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області та в частині стягнення з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5, Закону України "Про судовий збір", судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297,371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (, місцезнаходження: проспект Перемоги, 120-А, м. Київ, 03115), Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (; 65044, м. Одеса, проспект Гагаріна,8) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №28-к від 04.02.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області з 05 лютого 2020 року.

Стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2020 року по 29.03.2021 року у сумі 173049 (сто сімдесят три тисячі сорок дев`ять)грн. 52коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області та в частині стягнення з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено та підписано 29.03.2021р. у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному з 23.03.2021р. по 26.03.2021р. включно.

Суддя М.М. Аракелян