Справа № 120/6421/20-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6421/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

29 березня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання дій протиправними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Жовмір Юлії Петрівни щодо прийняття постанов від 26 жовтня 2020 року про стягнення зі ОСОБА_1 судового збору у розмірі 420,40 грн. на користь Державної судової адміністрації України, витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника без наявності відповідної заяви стягувача та визначених законом виконавчих документів;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Жовмір Юлії Петрівни про виконавче провадження від 26.10.2020 року ВП № 63398952.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати у зв"язку з порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. З підстав викладених в апеляційній скарзі, апелянт просить прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, апелянт наголосив, що оскаржувана постанова про виконавче провадження є протиправною, оскільки виконавче провадження ВП № 63398952 відкрито не на підставі виконавчого документа: виконавчого листа чи наказу суду, як це встановлено п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" та без заяви стягувача, а отже за відсутності законних для цього підстав.

Відповідач направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлено всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджуються наступні обставини.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/11150/20 (провадження: № 3/127/4024/20) від 14.07.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. на користь держави. Також цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп. на користь держави.

Вказане судове рішення набрало законної сили 08.10.2020 року згідно постанови Вінницького апеляційного суду.

Як свідчать матеріали справи, 16.10.2020 року Вінницький міський суд Вінницької області листом за № 127/11120/20 направив на адресу відповідача копію вищезазначеної постанови від 14.07.2020 року для виконання в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь держави.

Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Жовмір Ю.П. від 26.10.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 63398952 щодо примусового виконання даного судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 420,40 грн. Цього ж дня, 26.10.2020 року, в межах виконавчого провадження ВП № 63398952 була винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 42,04 грн., а також інші постанови, а саме: постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанова про арешт майна боржника, а також постанова про арешт коштів боржника.

Позивач вважаючи, що виконавче провадження від 26.10.2020 року ВП № 63398952 відкрито всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" за відсутності заяви стягувача та надання ним виконавчого документа звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Зокрема суд зауважив, що оскільки виконавчим документом у даному випадку була постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2020 року по справі №127/11150/20 про притягнення з ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності в частині стягнення з останнього судового збору в розмірі 420,40 грн. на користь держави, яка направлена самим судом на адресу органу державної виконавчої служби, тому іншої заяви стягувача в цьому випадку не вимагається.

Тобто суд переконаний, що підставою для відкриття виконавчого провадження ВП 63398952 був виконавчий документ - постанова суду від 14.07.2020 року, яка надійшла до органу державної виконавчої служби за листом Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2020 року № 127/11150/20 як органу, який прийняв рішення про стягнення судового збору на користь держави, яке належить виконати примусово.

При цьому суд зазначив, що згідно ч. 4 ст. 15 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII за рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України, а тому, на його думку, дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 63398950 та винесення відповідної постанови від 26.10.2020 року відповідають вимогам Закону від 02.06.2016 року №1404-VIII.

Крім того, постанови про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна (коштів) боржника, прийняті згідно положень Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII та Інструкції одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, а саме 26.10.2020 року, а тому протиправності дій державного виконавця при їх винесені судом першої інстанції також не встановлено.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, не може погодитись з висновками Вінницького окружного адміністративного суду. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Суд першої інстанції вважає, що виконавчим документом у даному випадку була постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2020 року по справі №127/11150/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності в частині стягнення з останнього судового збору в розмірі 420,40 грн. на користь держави, яка направлена самим судом на адресу органу державної виконавчої служби, а тому іншої заяви стягувача в цьому випадку не вимагається.

В апеляційній скарзі апелянт звертає увагу апеляційного суду на помилковість висновків суду першої інстанції, адже така правова позиція, на його думку, не відповідає вимогам Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016. Зокрема, згідно п.3 ч.1 ст. 26 цього закону дійсно встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документу, який надійшов від суду, але лише у випадках, передбачених законом. Разом з тим, судом не вказано, в якому саме випадку, передбаченому законом, відповідають обставини, що дають право судовому виконавцю розпочати виконавче провадження на підставі документа, що надійшов від суду.

Колегія суддів також вважає позицію суду першої інстанції в даному випадку помилковою та такою, що не узгоджується з вимогами закону та вважає за необхідне врахувати наступне.

Відповідно до частини 4 статті 372 КАС України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 26 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII визначено чіткий перелік підстав, що надають право державному виконавцю розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа.

Водночас, вказана судом першої інстанції підстава яка дає право виконавцю розпочати виконавче провадження, а саме, постанова суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності в частині стягнення з останнього судового збору в розмірі 420,40 грн. на користь держави, без заяви стягувача, не узгоджується з жодною, визначеною п.3 ч.1 ст. 26 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 підставою.

Таким чином, з наведеного слідує висновок, що виконавчий документ - в даному випадку постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2020 року, на підставі якої відкрито виконавче провадження ВП № 63398950 та винесено постанову від 26.10.2020 року, не відповідає вимогам закону, зокрема, п.3 ч.1 ст. 26 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016.

Відповідно до п.6 ч.4 ст. 4 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Отже, державний виконавець, приймаючи рішення щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 63398950, безпідставно не врахував вимоги ст.ст. 4, 26 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача, як суб"єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами не відповідали критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, а також вимогам Закону від 02.06.2016 року №1404-VIII.

В свою чергу, суд першої інстанції не врахував зазначені вище обставини та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про правомірність дій відповідача щодо відкриття виконавчого провадження ВП №63398950 та винесення відповідної постанови від 26.10.2020 року.

І, як наслідок, колегія суддів вважає прийняті державним виконавцем інші постанови в межах виконавчого провадження ВП №63398950 про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника, такими, що не відповідають вимогам закону та підлягають скасуванню.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії державного виконавця щодо прийняття постанов про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 420,40 грн. на користь Державної судової адміністрації України, витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника без наявності відповідної заяви стягувача та визначених законом виконавчих документів;

Визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Жовмір Ю.П. від 26.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 63398952 щодо примусового виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/11150/20 від 14.07.2020 щодо стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 420,40 грн.; стягнення витрат виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору, арешт майна боржника та арешт коштів боржника.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.