Справа № 420/7536/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7536/20
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючої судді: Шевчук О.А.

суддів: Бойка А.В. , Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 10 серпня 2020 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України, відповідно до якої просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті середнього заробітку ОСОБА_1 за період затримки (з 18.09.2017 р. по 24.06.2020 р.) остаточного розрахунку при звільненні; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 18.09.2017 р. по 24.06.2020 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) № 595 від 31.08.2017р. позивача звільнено з військової служби у запас та відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) № 189 від 18.09.2017р. виключено зі списків особового складу. На день звільнення з військової служби у запас Військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Відповідачем було виплачено позивачу зазначену грошову допомогу на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2020р. у справі №420/7542/19 лише 24.06.2020р. Враховуючи затримку виплати позивачу грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, останній 02.07.2020р. звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку (з 18.09.2017 р. по 24.06.2020 р.), однак відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні вказаної заяви позивача. Позивач вважає, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з 18.09.2017 р. по 24.06.2020 р.

Рішнням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити заявлений позов. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що несвоєчасний розрахунок відповідача при його звільненні порушило його законне право, щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством. Апелянт вказує, що виплати належних йому сум, на виконання рішення суду, не звільняє роботодавця відшкодувати йому передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного розрахунку.

Відповідачем надано відзив, в якому ВЧ НОМЕР_2 заперечують проти апеляційної скарги та зазначають, що розрахунок та виплата позивачу сум при звільнені ОСОБА_1 не оскаржувалась, що за стягненням належних йому сум він звернувся 12.12.2019 року, в той час коли розрахунок у зв`язку зі звільненням проведено з ним 18.09.2017 року, чим допустив зволікання, що має бути враховано судом з урахуванням співмірності та пропорційності.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника відділу планування командного центру штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Наказом Міністра оборони України №595 від 31.08.2017 р. позивача звільнено з військової служби у запас за п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку контракту (а.с. 11).

Наказом командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №189 від 18.09.2017 р. позивача виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 12).

Як вбачається зі змісту вищевказаного наказу, позивачу при звільненні визначено виплатити: премію за період з 01 вересня по 18 вересня 2017 року у розмірі 380 % від посадового окладу; додаткову грошову винагороду за період з 01 вересня по 18 вересня 2017 року у розмірі 60 %; надбавку у розмірі 15 % від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці за період з 01 вересня по 18 вересня 2017 року; грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу у Збройних Силах за 25 календарних років у розмірі 109418,75 грн. відповідно до наказу Міністра оборони України №260 від 11.06.2008р.; грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у розмірі 46392,79 грн.

Однак, при звільненні з військової служби позивачу не виплачено грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2020р. у справі №420/7542/19 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 25 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60 % грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 889від 22.09.2010 р. , з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

02.07.2020р. позивач направив командиру Військової частини НОМЕР_1 звернення, в якому просив відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р., нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 18.09.2017р. по дату остаточного розрахунку заборгованості з розрахунку грошового забезпечення за останні два календарні місяці (а.с.8-9).

22.07.2020р. (вих. № 1618) за результатами розгляду зазначеного звернення відповідач повідомив позивача, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2020р. у справі №420/7542/19, яке набрало законної сили 24.06.2020р., позивачу 24.06.2020р. виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 25 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60 % грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 р., з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та заборгованість перед ним відсутня. Також зазначено щодо відсутності підстав для застосування до порушеного у зверненні питання приписів ст. 117 КЗпП України (а.с. 10).

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, однак ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Такі висновки колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

За встановлених обставин, щодо протиправності бездіяльності відповідача про зобов`язання нарахувати та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, що підтверджується рішеням Одеського окружного суду 03 лютого 2020 року, є помилковим висновок суду першої інстанції, щодо відсутності у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Так, колегія суддів зазначає, що нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові грошової компенсації, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: з позовом про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені останній звернувся у грудня 2019 року, в той час коли виплату грошових коштів при звільнені з ним було проведено 18.09.2017 року; відповідач заперечував проти права позивача на одноразову грошову допомогу при звільнені, а тому, факт порушення цього права та сума одноразової грошової допомоги, що підлягає виплаті, були встановлені лише під час судового розгляду справи; сума нарахованої одноразової грошової допомоги, яка підлягає виплаті за рішенням суду менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.

Судом встановлено, що виконуючи рішення суду про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідачем проведено розрахунок і її сума складає 64 666 гривень, яка 24.06 2020 року була перерахована позивачу. (а.с.25)

З огляду співмірності та пропорційності, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою майнових втрат позивача.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено, в тому числі, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті компенсації за затримку розрахунку при звільнені.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 7000 (сім тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст судового рішення складено 26.03.2021 року.

Головуюча суддя Шевчук О.А.
Судді Бойко А.В. Федусик А.Г.