Справа № 520/9799/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 р. Справа № 520/9799/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020, по справі № 520/9799/2020

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 29.06.2010 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із зазначеним рішення, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив про відсутність підтвердження факту порушення кримінальних справ відносно ОСОБА_1 , співробітників Міського відділу реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського міського управління юстиції, ВГРІФО ГУ МВС України в Київській області стосовно підробки свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.11.2004.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судовим розглядом, рішенням ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 27.04.2005 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

На підставі зазначеного рішення 27.04.2005 ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію № 17/-1797.

05.11.2008 ОСОБА_1 документовано безстроково посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

В подальшому, рішенням ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 29.06.2010 Фам Хонг Лам.

на підставі п. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 27.04.2005 № 17/-1797.

Позивач, не погоджуючись із рішеннями відповідача звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення прийнято відповідачем у межах повноважень, у спосіб та на підставах, що передбачені чинним законодавством України, а тому таке рішення скасуванню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Статтею 1 Закону України Про імміграцію визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Згідно з п.п. 21-23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти (пункт 23 Порядку).

У ході судового розгляду встановлено, що оскаржуване рішення щодо скасування дозволу позивача на імміграцію в Україну відповідачем прийнято з підстав п. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", як такого, що наданий на підставі документів, серед яких недійсне свідоцтво про народження.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну додано копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 27.11.2004.

Відповідач в якості підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача посилається на дані перевірки Прокуратури Київської області, згідно яких свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 27.11.2004 ВРАГС Комінтернівського РУЮ в м. Харкові не видавалось. Крім того, Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції листом № 1744/10-3-02-15 від 03.06.2010 на адресу заступника прокурора Київського району міста Харкова повідомлено про відсутність актового запису про народження ОСОБА_2 , 2004 року народження, батьком якої є громадянин Фам Хонг Лам. Також, Прокуратура Харківської області листом № 07/1-465 від 08.06.2010 на адресу заступника прокурора Київської області повідомила про відсутність актового запису про народження дитини громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ).

Проте колегія суддів вважає такі висновки помилковими з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що при наданні дозволу на імміграцію в Україні у 2005 році УГІРФО УМВС України в Київській області були перевірені надані позивачем документи, будь-яких зауважень до них не виникло.

Проте у 2010 році за таких же обставин УГІРФО УМВС України в Київській області прийняв протилежне рішення від 29.06.2010 та дійшов висновку, що дозвіл на імміграцію позивачу надано всупереч законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що адвокатом позивача 24.11.2020 направлено запити до Головного управління Національної поліції в Харківській області № АЗ-72/20, № АЗ-73/20, № АЗ-75/20, у відповідь на які повідомлено, що станом на 30.11.2020 згідно обліків УІАП ГУНП в Харківській області відносно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , співробітників ВГІРФО ГУ МВС України в Київсьткій області, співробітників Міського відділу реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського міського управління юстиції, не встановлено факту порушення кримінальної справи (кримінального провадження) стосовно здійснення ним підробки свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 27.11.2004. Також не встановлено відомостей щодо оголошення про підозру (пред`явлення обвинувачення) у вчиненні кримінального правопорушення громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також адвокатом позивача у 2020 році направлялися запити до Харківської обласної прокуратури, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Київської обласної прокуратури щодо підтвердження або спростування факту підробки свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 27.11.2004, проте у відповідь не отримано будь-яких доказів стосовно проведення прокуратурою перевірки щодо зазначеного свідоцтва про народження.

За таких обставин, колегія суддів вважає необгрунтованими висновки відповідача про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або документів, що втратили чинність.

Також під час апеляційного розгляду справи не встановлено доказів надходження повідомлень компетентних органів, що могли бути підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україні.

Доказів здійснення відповідачем перевірки, встановлення та підтвердження вказаних у листі прокуратури обставин, матеріали справи не містять.

При цьому, обов`язок доказування або виправлення помилок та недоліків (у випадку якщо такі мали місце) покладається виключно на державний орган, що приймав рішення, та ні в якому разі, не є підставою для обмеження у правах та свободах, або незаконному позбавленню громадянства України.

Таким чином, викладена у листі прокуратури інформація підлягала перевірці і підтвердженню відповідними доказами, повноваженнями щодо отримання, дослідження і надання оцінки яких наділений відповідач.

Колегія суддів зазначає, що хоча лист прокуратури і є джерелом інформації, проте не є безумовною підставою для скасування органом Державної міграційної служби України рішення про надання дозволу на імміграцію в Україні.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.12.2019 у справі № 815/3575/15.

Доказів того, що для отримання дозволу на імміграцію в Україні заявник подав фальшиві документи, в тому числі обвинувального вироку відносно позивача або особи, яка складала зазначене свідоцтво про народження, яким би була встановлена вина у службовому підробленні та поданні свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, відповідачем до суду не надано.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2019 у справі № 820/4982/16.

Аналіз обставин прийняття оскаржуваного рішення відповідача про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Враховуючи те, що право позивача, яке є складовою принципу верховенства права, було порушено, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про правомірність прийнятого відповідачем рішення від 29.06.2010 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 18.04.2018 по справі № 820/2262/17.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 840,80 грн. та за подання апеляційної скарги - 1261,20 грн. що підтверджується квитанціями № 0.0..1 від 28.07.2020, № 0.0..1 від 15.12.2020.

Враховуючи, що за результатом апеляційного розгляду справи, позовні вимоги задоволено, стягненню на користь позивача підлягає судовий збір у загальному розмірі 2102,00 грн. (840,80 + 1261,20) .

Стосовно клопотання представника позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Так, у поданій заяві про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу позивач просить стягнути витрати у розмірі 6 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат надано договір про надання правової допомоги № Д-31/20 від 01.07.2020, додаткову угоду до нього № 2, акт виконаних робіт (надання послуг) від 08.09.2020, квитанції про оплату наданих послуг від 03.08.2020, 07.09.2020.

Відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) від 08.09.2020 адвокатом надано позивачу наступні послуги:

- адвокатський запит № АЗ-40/20 від 02.07.2020 (30 хвилин) - 300,00 грн.;

- складання та подання позовної заяви (3,5 години)- 3 000,00 грн;

- складання та подання клопотання про витребування доказів ( 30 хвилин) - 300,00 грн;

- складання та подання відповіді на відзив (3 години) - 2 400,00 грн

Отже, враховуючи складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, суму заявлених позовних вимог, значення справи для сторони, колегія суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн підтверджена належними і допустимими доказами.

Колегія суддів звертає увагу на положення ч. 6 та ч. 7 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем надано заперечення на заяву про розподіл судових витрат, в якій зазначено, що заява представника позивача є необгрунтованою, оскільки справа є незначної складності, складання адвокатом документів по даній справі не потребувало значного часу.

Доводи відповідача, що заявлені позивачем витрати не є співмірними зі складністю справи, обсягом робіт та витраченим часом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки заперечення відповідача не містить обґрунтувань та доказів на підтвердження не співмірності витрат на правничу допомогу в частині складання позову.

При цьому, розмір витрат за їх надання є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, у розмірі 6 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 по справі № 520/9799/2020 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 29.06.2010 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) на користь ОСОБА_1 (інпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, у розмірі 6 000 (шість тисяч) 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов І.С. Чалий