Справа № 420/318/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/318/20

Головуючий в І інстанції: Потоцька Н.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 02.11.2020 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування заборонного припису стосовно кривдника, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просив визнати протиправним та скасувати терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №068001, виданий 01.08.2019 року старшим лейтенантом поліції Павлюком Б.В. дільничним офіцером поліції СП Портофранківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, яким гр. ОСОБА_1 зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; встановлена заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та встановлено заборону в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою гр. ОСОБА_2 строком на 10 діб з 19 год. 00 хв. 01.08.2019 року до 19 годин 00 хвилин 11.08.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржуваний ним припис є протиправним та необґрунтованим, винесеним без дотримання вимог законодавства, без належної перевірки всіх обставин заяви. На думку позивача, припис винесено без оцінки ризиків відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України та Міністерства внутрішніх справ України від 13.03.2019 року №369/180.

Також позивач наголошував на тому, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2019 року (справа №522/13840/522) провадження по справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 закрито без встановлення вини позивача у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП. Постановою Одеського апеляційного суду від 18.11.2019 року (справа №522/9243/19) постанова Приморського районного суду м.Одеси від 12.07.2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - скасована. Провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП - закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаності їх отримання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної постанови не досліджувались питання правомірності винесення термінового заборонного припису, його законності, обґрунтування, відповідності чинному законодавству України.

Апелянт вважає, що терміновий заборонний припис було винесено відповідачем без дотримання вимог законодавства, без встановлення та належної перевірки усіх обставин, викладених у заяві ОСОБА_2 , при відсутності допустимих та належних доказів вини позивача у скоєнні насилля в сім`ї, з порушенням Порядку винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України термінового заборонного припису стосовно кривдника, затвердженого наказом МВС України № 654 від 01.08.2018 року та Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України та Міністерством внутрішніх справ України від 13.03.2019 року № 369/180.

Також апелянт не погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на відсутність належних документальних підтверджень понесених витрат.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.07.2019 року до Портофранківського ВП Приморського ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява від гр. ОСОБА_2 про прийняття заходів відносно її чоловіка ОСОБА_1 , який 03.07.2019 року, знаходячись біля скверу Мечникова, влаштував скандал.

10.07.2019 року о 18:00 год. складено протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію. Відібрані пояснення у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно наявної в матеріалах довідки про результати розгляду заяви від ОСОБА_2 від 10.07.2019 року, складеної дільничним офіцером поліції СП Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Грєковим І.І., в ході відпрацювання матеріалу, факти, вказані у повідомленні знайшли своє підтвердження частково, та було встановлено, що на протязі тривалого часу між ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_1 виникають конфліктні ситуації. Також зазначено, що з ОСОБА_1 проведена бесіда профілактичного характеру про недопущення порушення діючого законодавства України та відносно конфліктуючих осіб було складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП та зібрані матеріали направлені до суду для прийняття рішення .

01.08.2019 року у відношенні громадянина ОСОБА_1 складено протокол серії АПР18 №337797 про адміністративне правопорушення, яким встановлено, що 03.07.2019 року о 19 годині 30 хвилин, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою відносно дружини ОСОБА_2 , чим вчинив психологічне насилля в сім`ї та скоїв правопорушення, передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Також 01.08.2019 року дільничним офіцером поліції СП Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Павлюком Богданом Володимировичем винесено заборонний припис відносно кривдника, відповідно до якого, у зв`язку із скоєнням домашнього насильства 03.07.2019 року (ображання дружини) до ОСОБА_1 застосовано наступні заходи заборонного примусу: зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою.

Терміновий заборонний припис винесений строком на 10 діб з 19 год. 00 хв. 01.08.2019 року до 19 годин 00 хвилин 11.08.2019 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Приморського районного суду від 21.11.2019 року у справі №522/16204/19 розірвано шлюб між ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Відповідно до Повідомлення Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 20.01.2020 року №36/2-вх.64 станом на 20.01.2020 року, в ІТС ІПНП (інформаційно-телекомунікаційна система Інформаційний портал Національної поліції) позивач в категорії сімейний насильник не значиться.

Не погоджуючись з винесеним терміновим заборонним приписом, ОСОБА_1 оскаржив його до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскаржуваний припис винесено відповідачем правомірно та обґрунтовано, підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 вказаного Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються (п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Стаття 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачає, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства.

Положеннями ч.ч.1,2,5 ст.25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення. Терміновий заборонний припис виноситься строком до 10 діб.

Терміновий заборонний припис може містити такі заходи: 1) зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; 2) заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; 3) заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до повноважень уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать: 1) виявлення фактів домашнього насильства та своєчасне реагування на них; 2) прийом і розгляд заяв та повідомлень про вчинення домашнього насильства, у тому числі розгляд повідомлень, що надійшли до кол-центру з питань запобігання та протидії домашньому насильству, насильству за ознакою статі та насильству стосовно дітей, вжиття заходів для його припинення та надання допомоги постраждалим особам з урахуванням результатів оцінки ризиків у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спільно з Національною поліцією України; 4) винесення термінових заборонних приписів стосовно кривдників; 5) взяття на профілактичний облік кривдників та проведення з ними профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством; 6) здійснення контролю за виконанням кривдниками спеціальних заходів протидії домашньому насильству протягом строку їх дії та ін.

Терміновий заборонний припис виноситься у порядку, затвердженому Міністерством внутрішніх справ України (ч.11 ст.25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Для реалізації цього положення Міністерством внутрішніх справ України видано наказ 01 серпня 2018 року №654 «Про затвердження Порядку винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України термінового заборонного припису стосовно кривдника» (далі - Порядок №654).

Відповідно до п.2, 3 розділу ІІ Порядку №654, припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівника уповноваженого підрозділу поліції за результатами оцінки ризиків.

Під час вирішення питання про винесення припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.

Згідно з п.5 Поряду №654 при винесенні припису працівник уповноваженого підрозділу поліції отримує пояснення від кривдника, постраждалої особи (її представника), свідка(ів) (у разі наявності).

Положення Закону України "Про запобігання та протидії домашньому насильству" у випадках звернення до органів поліції із заявами щодо домашнього насильства зобов`язують відповідні органи для підтвердження факту домашнього насильства чи його спростування здійснити перевірку відповідної інформації.

В ході розгляду даної справи відповідачем були надані докази у підтвердження вжиття заходів з боку уповноважених органів Національної поліції України щодо здійснення перевірки інформації щодо наявності підстав для винесення заборонного припису, а саме: відібрано пояснення у постраждалої особи та у ОСОБА_1 , які підтвердили викладені у поданій ОСОБА_2 заяві обставини вчинення відносно неї психологічного насильства у вигляді образ нецензурною лайкою; проведення бесіди із постраждалою особою та профілактичної бесіди з ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що при вирішенні питання щодо винесення термінового заборонного припису дільничним інспектором неправомірно використано пояснення, які надавались позивачем та ОСОБА_2 в рамках складання матеріалів справи про адміністративне правопорушення ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи дільничним інспектором було відібрано пояснення від позивача та третьої особи в рамках перевірки фактів, викладених у заяві ОСОБА_2 про вчинення відносно неї насильства з боку чоловіка ОСОБА_1 . Результатом перевірки згаданої заяви стало складання дільничним інспектором протоколу у справі про адміністративне правопорушення та термінового заборонного припису. Використання відібраних від позивача та третьої особи пояснень стосовно одного і того ж самого питання як при оформленні матеріалів адміністративної справи, так і термінового заборонного припису не є порушенням вимог чинного законодавства. Відповідач на підставі тих самих пояснень мав право як скласти протокол у справі про адміністративне правопорушення, так і винести терміновий заборонний припис.

Також слід зазначити, що встановлена чинним законодавством процедура винесення термінового заборонного припису передбачає проведення працівником уповноваженого підрозділу поліції оцінки ризиків.

Процедуру проведення оцінки вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, з метою визначення ефективних заходів реагування, спрямованих на припинення такого насильства та попередження його повторного вчинення визначає Порядок проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затверджений спільним наказом Мінсоцполітики України та МВС України від 13.03.2019 № 369/180, згідно пунктів 4, 5 розділу І якого оцінку ризиків проводить поліцейський уповноважений підрозділ органу Національної поліції України (далі - уповноважений підрозділ поліції) за фактом вчинення домашнього насильства.

Результати оцінки ризиків враховує поліцейський уповноваженого підрозділу поліції під час винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника, вжиття інших заходів для припинення такого насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення та надання допомоги постраждалим особам у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. 2, п.3 розділу ІІ Порядку № 369/180, за результатами заповнення форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства поліцейський уповноваженого підрозділу поліції визначає рівень небезпеки, який ураховується під час винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника, вжиття інших заходів для припинення такого насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення, надання допомоги постраждалим особам.

Фактори небезпеки/ризику щодо вчинення домашнього насильства визначаються за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства, і представлені у формі оцінки ризиків вчинення домашнього насильства у вигляді питань, на які відповідає поліцейський уповноваженого підрозділу поліції за результатами спілкування з постраждалою особою, та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Пунктом 7 Порядку № 369/180 визначено, що залежно від визначеного рівня небезпеки, яка загрожує постраждалій особі, поліцейський уповноваженого підрозділу поліції приймає рішення щодо необхідності винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника та застосування заходів, передбачених частиною другою статті 25 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Якщо рівень небезпеки оцінюється як низький або середній, а інші чинники/обставини, що можуть вплинути на рівень небезпеки, відсутні, терміновий заборонний припис стосовно кривдника виноситься на розсуд поліцейського уповноваженого підрозділу поліції.

В даному випадку матеріалами справи підтверджено, що уповноваженою особою відповідача 01.08.2019 року здійснено оцінку ризиків та заповнено форму оцінки вчинення домашнього насильства. За результатом цього з урахуванням відповідей ОСОБА_2 , відповідачем оцінено рівень безпеки як низький.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оцінка ризиків, проведена відповідачем, відповідає приписам абз.3 п.6 розділу ІІ Порядку № 369/180.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що винесення уповноваженою особою відповідача тимчасового заборонного припису стосовно ОСОБА_1 здійснено у відповідності до чинного законодавства, обґрунтовано та правомірно.

В свою чергу колегія суддів вважає, що доводи апелянта про недоліки заповнення бланку термінового заборонного припису не є підставою для його скасування, оскільки не впливають на його правомірність та дають змогу встановити, яке порушення відбулось. При цьому ні позивач, ні третя особа не заперечують того, що вони є учасниками подій, що відбулись 03.07.2019 року.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання протиправним та скасування термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №068001, виданого 01.08.2019 року старшим лейтенантом поліції Павлюком Богданом Володимировичем дільничним офіцером поліції СП Портофранківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно положень ч.ч. 2-5 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.ч. 7, 9 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи представником третьої сторони ОСОБА_2 було подано до суду першої інстанції заяву про відшкодування судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу у розмірі 5760 грн. До вказаної заяви представником третьої особи було долучено: договір про надання правничої допомоги №02/01/20 від 23.01.2020 року; додаткову угоду до Договору №02/01/20 від 23.01.2020 року від 15.09.2020 року, розрахунок судових витрат третьої особи пов`язаних з розглядом справи від 26.10.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №02/01/1 від 28.09.2020 року на суму 3200,00 грн. (три тисячі двісті гривень 00 коп.), квитанція до прибуткового касового ордера №02/01/1 від 26.10.2020 року на суму 2560,00 грн. (дві тисячі п`ятсот шістдесят гривень 00 коп.).

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд першої інстанції вірно врахував дійсний обсяг робіт, які надавались адвокатом, та оплату яких підтверджено наданими доказами, оцінив обґрунтованість та пропорційність таких витрат у даній адміністративній справі. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на правничу допомогу у розмірі 2560,00 грн., що є співмірним до складності справи.

Посилання апелянта на те, що лише акт приймання-передачі наданих послуг, платіжне доручення та квитанція банківської установи є належними доказом понесення учасником справи судових витрат, є необґрунтованими та не приймаються до уваги колегією суддів.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Таким чином понесені судові витрати можуть підтверджуватись різними доказами, оскільки чітко визначений перелік таких документів на законодавчому рівні не закріплений. Необхідними умовами, які висуваються до таких документів є їх належність та достовірність.

В даному випадку представником третьої особи надано докази у підтвердження понесених витрат, з яких можна встановити характер виконуваної адвокатом роботи, її обсяг та вартість.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на правничу допомогу, а з урахуванням принципу співмірності, колегія суддів вважає обґрунтованим встановлення судом розміру заявленої до відшкодування суми 2560,00 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів справ, 01.02.2021 року представником третьої особи ОСОБА_3 було подано до суду апеляційної інстанції заяву про відшкодування судових витрат у розмірі 3200 грн. До вказаної заяви було додано: розрахунок судових витрат третьої особи ОСОБА_2 , пов`язаних з розглядом справи та обґрунтування їх стягнення з позивача, договір про надання правничої допомоги № 02/01/2020 від 23.01.2020 року, додаткову угоду до договору № 02/01/20 від 23.01.2020 року, датовану 01.02.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 02/01/3 від 01.02.2021 року на суму 3200 грн.

Відповідно до розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, до понесених витрат на професійну правничу допомогу відноситься:

25.01.2021 року попередня консультація 0,5 год (1280 х 0,5 год.) = 640 грн.

26.01.2021 року вивчення та аналіз матеріалів справи 1 година (1280 х 1 год.) = 1280грн.

01.02.2021 року складання, надсилання до суду та іншим учасникам справи пояснень третьої особи щодо позову 1 год.(1280 х 1 год.) = 1280грн.

Загальний розмір понесених витрат, що заявлено до відшкодування 3200 грн.

Дослідивши подані представником третьої особи докази у підтвердження понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що розмір цих витрат не є співмірним із складністю справи і наданими адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг.

Колегія суддів встановила, що дана адміністративна справа була призначена до розгляду в порядку письмового провадження, відноситься до справ незначної складності, має немайновий характер позову.

Колегія суддів враховує, що представником третьої особи було подано 01.02.2021 року відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , будь-яких інших процесуальних дій представником третьої особи не вчинялось.

Враховуючи обізнаність третьої особи з обставинами справи та складання відзиву на позовну заяву, доводи якого покладено в основу і поданого до суду апеляційної інстанції відзиву, колегія суддів вважає, що заявлена адвокатом Бариновим Г.М. до відшкодування сума витрат на правничу допомогу не є співмірною із наданим адвокатом обсягом послуг в апеляційному суді, затраченим адвокатом часом на надання таких послуг.

У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає частина витрат на правничу допомогу у розмірі 500 грн.

При вирішенні справи колегія суддів також враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь третьої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 (п`ятсот) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 26.03.2021 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька