Справа № 200/10903/20-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2021 р. Справа№200/10903/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання звіту поданим помилковим, скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

24 листопада 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі відповідач, ГУ ДПС в області), надісланий на адресу суду 20 листопада 2020 року, в якому позивач просила:

- визнати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахування єдиного внеску за 2018 рік (додаток 5) помилково поданим;

- скасувати копію вимоги ГУ ДПС в області про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48786-51;

- скасувати вимогу ГУ ДПС в області про сплату боргу (недоїмки) від 18 червня 2020 року № Ф-48786-51;

- відкоригувати інтегровану картку платника податку ФОП ОСОБА_2 шляхом видалення суми боргу (недоїмки) у розмірі 9 823,72 грн.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

30 листопада 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі № 200/10903/20-а; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував у відповідача докази.

Цією ж ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, відстрочив позивачу сплату судового збору за подання цього позову до ухвалення судового рішення у справі.

Питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, а в разі, якщо такий строк пропущено, - поважності причин його пропуску та наявності підстав для його поновлення, вирішив розглянути на стадії судового розгляду після встановлення відповідних фактичних обставин.

Про відкриття провадження в адміністративній справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Ч. 2 ст. 262 КАС України визначено, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

На підставі ч. 5 ст. 262 КАС України та у зв`язку з відсутністю клопотання будь-якої із сторін про розгляд справи в судовому засіданні, справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами прощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

19 березня 2021 року суд постановив ухвалу про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач доводить, що вимога ГУ ДПС у Донецькій області від 11 березня 2020 року № Ф-48784-51 є протиправною та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як фізична особа-підприємець вона звільнена від сплати єдиного внеску в силу положень ч. 4 ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464), оскільки досягла пенсійного віку та отримує пенсію.

Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік (додаток 5) позивач подала помилково.

З огляду на викладене позивач просить задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву.

Відповідач не заперечує факт того, що позивач як фізична особа-підприємець, яка досягла пенсійного віку і отримує пенсію, звільнена від сплати судового збору.

Однак зазначає, що такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови самостійного визначення для себе бази нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування, встановленої Законом № 2464.

ОСОБА_1 самостійно визначила зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2018 рік, а саме подала звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску від 02 лютого 2019 року.

Покликаючись на положення п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 8 ст. 9, ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 та п. п. 3, 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953, відповідач стверджував, що ГУ ДПС в області правомірно сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48784-51, оскільки станом на 29 лютого 2020 року у ОСОБА_1 існувала недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі 9 823,72 грн.

На цих підставах відповідач просив відмовити в позові.

Правом на подання відповіді на відзив та заперечення сторони не скористалися.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС України суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 25 червня 1999 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 довічно призначена пенсія, про що свідчить пенсійне посвідчення серії НОМЕР_3 , видане Пенсійним фондом України 09 серпня 2006 року.

Щодо наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця та перебування її на обліку як платника єдиного внеску в розумінні суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець 03 квітня 2014 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) внесений відповідний запис.

Місце проживання позивача за даними ЄДР: АДРЕСА_1 .

Основним видом економічної діяльності позивача був код КВЕД 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах.

Як платник єдиного внеску ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУ ДПС в області (Костянтинівська ДПІ м. Костянтинівка) з 04 квітня 2014 року за реєстраційним номером 0797.

01 січня 2018 року в ідентифікаційних даних ОСОБА_1 як платника єдиного внеску контролюючий орган проставив ознаку «ФО-пенсіонер» - пенсіонер, який досяг пенсійного віку.

26 листопада 2020 року проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , про що до ЄДР внесений відповідний запис.

Зазначені вище обставини підтверджені випискою з ЄДР, відомостями ЄДР, а також ідентифікаційними даними ОСОБА_1 , які перебувають в розпорядженні контролюючого органу.

Відповідач Головне управління ДПС у Донецькій області (ідентифікаційний код: 43142826) зареєстроване як юридична особа, про що до ЄДР внесений відповідний запис.

02 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (Додаток 5, форма № Д5 (річна)) за 2018 рік, в якому самостійно визначила суму єдиного внеску, що підлягає сплаті 9 828,72 грн.

Цей звіт прийнятий податковим органом, що підтверджено квитанцією № 2 від 04 лютого 2019 року.

11 березня 2020 року ГУ ДПС в області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-48784-51, згідно з якою станом на 29 лютого 2020 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 9 823,72 грн (недоїмка, за відсутності штрафів та пені).

Як свідчить наданий відповідачем розрахунок суми боргу, до вимоги включена недоїмка зі сплати єдиного внеску за 2018 рік, самостійно визначена платником.

31 березня 2020 року вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48784-51 надіслана на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), проте поштове відправлення повернуто підприємством поштового зв`язку з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про що свідчать фіскальний чек та конверт, в якому здійснено поштове підправлення.

16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДПС в області з заявою, в якій просила надати їй копію вимоги від 11 березня 2020 року.

У відповідь на звернення позивача ГУ ДПС в області разом з листом від 25 червня 2020 року № 53437/10/05-99-51-11 надало ОСОБА_1 копію вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48784-51.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які не застосував суд, та мотиви їх незастосування. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Висновки суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч. 3 ст. 2 КАС України.

Отже, вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд має перевірити відповідність оскаржуваної вимоги критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Ст. 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску, що установлено ч. 2 ст. 2 Закону № 2464.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання соціальних виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Принципи збору та ведення обліку єдиного внеску визначає ст. 3 Закону № 2464; одним із таких принципів є законодавче визначення умов і порядку його сплати.

Платників єдиного внеску визначає ст. 4 Закону № 2464.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Щодо належності позивача до платників єдиного внеску в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, тобто фізичних осіб-підприємців, та наявності в неї обов`язку сплачувати єдиний внесок суд зазначає таке.

Як було вказано вище, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку як платник єдиного внеску.

Отже, позивач була платником єдиного внеску відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464.

Законом України від 07 липня 2011 року № 3609-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України», який набув чинності з дня, наступного за днем його опублікування в газеті «Голос України» від 05 серпня 2011 року № 188, а саме з 06 серпня 2011 року, ст. 4 Закону № 2464 доповнена ч. 4 наступного змісту: «Особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

До ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 вносилися зміни Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

На час виникнення спірних правовідносин ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 діяла в редакції Закону № 2148 та передбачала таке: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особою з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Зазначеною нормою визначені дві обов`язкові умови звільнення фізичної особи-підприємця від сплати єдиного внеску за себе: 1) така особа отримує пенсію за віком, або є особою з інвалідністю, або досягла віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; 2) така особа отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058 та отримує пенсію.

Таким чином, як платник єдиного внеску в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 ОСОБА_1 була звільнена від сплати єдиного внеску за себе на підставі положень ч. 4 ст. 4 цього Закону.

Аргументи, наведені позивачем з цього питання, суд вважає доречними і приймає їх.

Факт звільнення позивача від сплати єдиного внеску за себе відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 не заперечується і контролюючим органом.

Щодо наявності у позивача обов`язку сплатити самостійно визначені зобов`язання з єдиного внеску суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Добровільна сплата єдиного внеску регламентована ст. 10 Закону № 2464 та розділом V Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (далі Інструкція № 449).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону № 2464 особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону № 2464 особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до податкового органу за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, податковим органом в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз положень ст. 10 Закону № 2464 та розділу V Інструкції № 449 зумовлює висновок, що добровільна участь особи, яка вивила бажання бути платником єдиного внеску, передбачає укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Оскільки в матеріалах справи відсутній договір про добровільну участь ОСОБА_1 у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, помилкове подання нею звіту за 2018 рік не свідчить про її добровільну участь у системі страхування.

Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 806/1503/16 та від 05 листопада 2018 року у справі № 806/2169/16.

Вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема шляхом: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав, свобод чи інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. При цьому під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, право на судовий захист передбачає конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

За приписами ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ч. 2 ст. 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Суд враховує, що Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року № 422, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за № 751/28881, визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) (далі Порядок № 422).

Відповідно до п. 3 розділу І «Загальні положення» Порядку № 422 оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Відповідальними за достовірність відображення в інформаційній системі органів ДФС первинних показників є працівники структурних підрозділів органів ДФС за напрямами роботи.

Контроль достовірності первинних показників за податками і зборами, митними та іншими платежами до бюджетів та єдиним внеском здійснюється керівниками структурних підрозділів органів ДФС за напрямами роботи.

Загальний контроль за достовірністю відображення в ІКП облікових показників забезпечується підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень.

Згідно з п. 1 глави 1. «Порядок ведення інтегрованої картки» розділу ІІ «Інтегрована картка платника» Порядку № 422 з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Облікові та звітні показники включаються до еталонних довідників з подальшим обов`язковим внесенням відповідних змін до реєстрів операцій та показників, які формуються ДФС за погодженням Міністерства фінансів України.

Органу ДФС, в якому перебуває платник за основним місцем обліку, надається доступ до ІКП, відкритих за основним місцем обліку, для внесення відповідної інформації, а за неосновним місцем обліку - в режимі перегляду.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 816/2042/16, у платника податків наявний матеріально-правовий інтерес в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків.

Враховуючи викладене, з метою повного та ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та застосувати такі способи захисту:

- скасувати вимогу ГУ ДПС в області про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48786-51;

- зобов`язати ГУ ДПС в області здійснити коригування облікових даних в інформаційній системі ДПС шляхом вилучення відомостей про нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2018 рік в сумі 9 823,72 грн.

Застосовуючи такий спосіб захисту як зобов`язання відповідача здійснити коригування облікових даних в інформаційній системі ДПС, суд виходить з таких міркувань.

Сам по собі факт скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48786-51 не призведе до погашення (списання, анулювання) недоїмки з єдиного внеску у ОСОБА_1 .

За встановлених фактичних обставин ОСОБА_1 не має можливості подати уточнену звітність з єдиного внеску за 2018 рік (строки подання звітності сплинули, позивач вже не є фізичною особою-підприємцем тощо). Відповідач також не має правових підстав для коригування облікових даних ОСОБА_1 за власною ініціативою.

Як наслідок, наявність в облікових даних позивача недоїмки в силу прямої норми ст. 25 Закону № 2464 зобов`язуватиме відповідача вживати заходи випливу і стягнення, зокрема формувати нову вимогу про сплату боргу (недоїмки), а позивач буде вимушена або сплатити суму боргу або оскаржувати чергову вимогу в адміністративному або судовому порядку.

За цих обставин для повного та ефективного захисту прав і інтересів позивача лише скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48786-51 не є достатнім.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання ГУ ДПС в області здійснити коригування облікових даних в інформаційній системі ДПС шляхом вилучення відомостей про нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2018 рік в сумі 9 823,72 грн (можливість застосування такого способу захисту узгоджується з висновком Верховного Суду, наведеним в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 280/2854/20).

На переконання суду, позивач обрала неналежні способи захисту свого порушеного права, звернувшись до суду з вимогами визнати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахування єдиного внеску за 2018 рік (додаток 5) помилково поданим та скасувати копію вимоги ГУ ДПС в області про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48786-51, а тому вони не підлягають задоволенню.

Жодного доказу на підтвердження факту формування ГУ ДПС в області вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18 червня 2020 року № Ф-48786-51 суду не надані, а тому позовні вимоги в частині скасування такої вимоги також не підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Ухвалою від 30 листопада 2020 року суд відстрочив позивачу сплату судового збору за подання цього позову до ухвалення судового рішення у справі.

Судовий збір позивачем не сплачений.

При визначенні розміру судового збору за подання цього позову суд виходить з того, що позивачем заявлена одна вимога майнового характеру скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) на суму 9 823,72 грн; решта позовних вимог мають похідний характер від основної вимоги.

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню як в частині скасування вимоги, так і в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, відшкодуванню на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає судовий збір в розмірі 840,80 грн, (що відповідає мінімальному розміру судового збору за подання фізичною особою позову майнового характеру).

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (ідентифікаційний код: 43142826; місцезнаходження: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) про визнання звіту поданим помилково, скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Донецькій про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року № Ф-48784-51.

3. Зобов`язати Головне управління ДПС у Донецькій області здійснити коригування облікових даних в інформаційній системі ДПС шляхом вилучення відомостей про нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2018 рік в сумі 9 823,72 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8. Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.

Суддя Т.О. Кравченко