Справа № 320/5541/20
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року № 320/5541/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 25526,37 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у 2019 році не було виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у зв`язку з чим відповідачем у звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік від 21.02.2020 самостійно визначено суму адміністративно-господарських санкцій у розмірі 26261,07 грн., яка своєчасно та в повному обсязі сплачена не була.

Крім того, у зв`язку з несплатою відповідачем адміністративно-господарських санкцій у повному обсязі у строк, встановлений Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів нараховано відповідачу пеню у сумі 265,30 грн.

Несплата відповідачем адміністративно-господарських санкцій та пені стала підставою для звернення позивача до суду з вимогою про їх стягнення у примусовому порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про відсутність підстав для сплати ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарських санкцій та пені, оскільки ним було вчинено усі необхідні заходи для виконання нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю.

Відповідач зазначив, що ФОП ОСОБА_1 у 2019 році неодноразово звертався до Білоцерківського центру зайнятості із звітами форми З-ПН про наявність вакантних місць для осіб з інвалідністю., проте вказаний орган не направляв осіб з інвалідністю для працевлаштування. За таких обставин, відповідач стверджує про відсутність його вини у непрацевлаштуванні осіб з інвалідністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 11.08.1998 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 було подано до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік від 21.02.2020, у якому відповідач зазначив такі показники:

- середньооблікова кількість штатних працівників облікової складу - 14 осіб, з яких особи з інвалідністю - "-";

- кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 1 особа;

- фонд оплати праці штатних працівників - 707,31 тис. грн.;

- середньорічна заробітна плата штатного працівника - 50522,00 грн.;

- сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів - 25261,07 грн. (а.с.8).

Сума адміністративно-господарських санкцій не була сплачена відповідачем своєчасно та у повному обсязі, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про їх стягнення у примусовому порядку, з приводу чого суд зазначає таке.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 №875-XII (далі за текстом - Закон №875).

Відповідно до частини першої-другої статті 17 Закону №875 з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону №875 підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 19 Закону №875 для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Частиною п`ятою статті 19 Закону №875 закріплено, що виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 20 Закону №875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.

Частинами першою та другою статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Так, пунктами 5 та 6 розділу І Порядку встановлено, що форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Роботодавець визначає вид звітності - первинна або уточнювальна.

Первинна звітність подається з метою інформування про наявність попиту на робочу силу (вакансії).

Уточнювальна звітність подається в разі необхідності на заміну первинної та містить уточнення характеристик вакансії: умов праці, розміру заробітної плати, вимог до претендента тощо. При цьому не можуть бути змінені дані щодо кількості вакансій та назви професії (посади).

Суд зазначає, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26.06.2018 у справі №806/1368/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 74992116), від 28.05.2019 у справі №820/2287/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 82079285) та від 31.07.2019 у справі №817/724/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 83378847.

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку про те, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця,

- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відтак, на підприємство (фізичну особу) покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство (фізичну особу) здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 28.05.2019 у справі №807/554/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 82080041) та від 28.05.2019 у справі №820/2287/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 82079285), від 24.02.2020 у справі №820/2132/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 87779435).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16 зазначив, що Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що ФОП ОСОБА_1 було вчинено усі необхідні заходи для виконання нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю, а тому підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій та пені, з приводу чого суд зазначає таке.

Наказом ФОП ОСОБА_1 про працевлаштування інвалідів від 31.01.2019 №5 встановлено, зокрема, виділити та створити робочі місця та працевлаштувати інвалідів (а.с.98).

Так, відповідно до штатних розписів на 01.01.2019 та на 31.01.2019 відповідачем було збільшено кількість штатних одиниць за посадою "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" з 6 до 7 одиниць (а.с.100-101).

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)" від 01.02.2019, в якій зазначено про наявність на підприємстві 1 вакансії для особи з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.105).

01.03.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 1 вакансії для особи з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.106).

Відповідно до штатного розпису на 15.02.2019 відповідачем було збільшено кількість штатних одиниць за посадою "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" з 7 до 9 одиниць (а.с.102).

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність на 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.107).

02.05.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.108).

06.06.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.109).

01.07.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність на 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.110).

01.08.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.111).

02.09.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.112).

01.10.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.113).

01.11.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 2 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.114).

02.12.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до Білоцерківського міського центру зайнятості звітність "Інформація про попит на робочу силу (вакансія)", в якій зазначено про наявність 3 вакансій для осіб з інвалідністю на посаду "слюсар з ремонту колісних транспортних засобів" (а.с.115).

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, ухвалами суду від 10.08.2020 та від 07.09.2020 було витребувано від Київського обласного центру зайнятості копії звітів за формою 3-ЗП "Інформації про попит на робочу силу (вакансії)", подані ФОП ОСОБА_1 у 2019 році; письмові пояснення про те, чи направляв центр зайнятості до відповідача осіб з інвалідністю для працевлаштування у 2019 році.

Київський обласний центр зайнятості листом від 25.09.2020 №2776/09/01-36 повідомив суду, що у 2019 році ФОП ОСОБА_1 до Білоцерківського міського центру зайнятості подано інформацію про наявність вакантної посади для особи з інвалідністю.

Проте у Білоцерківському міському центру зайнятості на той час були відсутні безробітні із числа осіб з інвалідністю, які б відповідали вимогам роботодавця, тому було направлено для працевлаштування безробітного не з числа інвалідів.

В свою чергу, роботодавцем прийняте рішення про відмову в працевлаштуванні особи за направленням, оскільки даний громадянин не відповідає вимогам роботодавця (а.с.71).

Вказані обставини дають підстави для висновку про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, установлених статтею 19 Закону № 875-ХІІ та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування, а тому, суд вважає, що застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів та стягнення пені є безпідставним.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 24.02.2020 у справі №820/2132/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 87779435).

Відповідно до положень першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що матеріали справи свідчать про те, що відповідач здійснив всі залежні від нього заходи для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, суд вважає, що позивач неправомірно нарахував відповідачу адміністративно-господарські санкції у розмірі 25526,37 грн.

У зв`язку з цим, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.