Справа № 826/4778/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року м. Київ № 826/4778/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства з питань тимчасово окупованих територій і внутрішньо переміщених осіб України
проскасування наказу № 23-к від 06.02.2018, стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства з питань тимчасово окупованих територій і внутрішньо-переміщених осіб України (далі також - Відповідач, Міністерство), в якому просить скасувати наказ від 06.02.2018 р. №23-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновити на посаді начальника відділу з питань гуманітарного співробітництва, стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12.02.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що підготовку наказу про звільнення позивача проведено з суттєвими порушеннями його прав, оскільки в період його складання він перебував на лікарняному.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та крім іншого, зобов`язано відповідача подати у визначений в ухвалі термін Відзив на позов.

20.04.2018 року до Канцелярії суду засобами поштового зв`язку від Міністерства з питань тимчасово окупованих територій і внутрішньо-переміщених осіб України надійшов Відзив на позов.

У Відзиві на позов, відповідачем крім іншого, зазначено, що Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України заперечує проти позову в повному обсязі та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, зазначено, що 22.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся із власноручно написаною ним заявою щодо його звільнення 12.02.2018 року за угодою сторін згідно зі статтею 86 Закону України «Про державну службу». На підставі зазначеної заяви від 22.01.2018 року, наказом Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України від 06.02.2018 №23-к «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , начальника відділу з питань гуманітарного співробітництва Управління з питань внутрішньо переміщених осіб та гуманітарного співробітництва, 12.02.2018 року звільнено із займаної посади за угодою сторін, згідно зі статтею 86 Закону України «Про державну службу». 09.02.2018 року ОСОБА_1 , начальнику відділу з питань гуманітарного співробітництва Управління з питань внутрішньо переміщених осіб та гуманітарного співробітництва, було зачитано текст наказу від 06.02.2018 року №23-к про його звільнення 12.02.2018 року за угодою сторін із займаної посади. Засвідчувати підписом ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_1 відмовився, про що складено акт. 12.02.2018 року Міністерством здійснено розрахунок з позивачем, що включає оклад, надбавку за вислугу років, листок непрацездатності за рахунок підприємства, компенсацію при звільненні. Таким чином, між Міністерством з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України та ОСОБА_1 досягнуто згоди про припинення 12.02.2018 року трудового договору. Своєю заявою від 22.01.2018 року, у якій зазначена бажана дата звільнення, позивач ініціював таку угоду, а відповідач погодився з нею, про що видано наказ Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України від 06.02.2018 року № 23-к.

Крім іншого, Позивачем в позовній заяві заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

В обґрунтування зазначеного клопотання позивачем зазначено, що 12.02.2018 року о 14:10 його було звільнено з державної служби наказом від 06.02.2018 року №23-к, за угодою сторін. Однак, з 12.02.2018 року по 26.02.2018 року він знаходився на лікарняному. 27.02.2018 року позивач вийшов на роботу і був ознайомлений з наказом про його звільнення та отримав трудову книжку.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як встановлено з позовної заяви, оскаржуваний наказ винесено 06.02.2018 року, в той час, як із позовною заявою позивач звернувся до суду 22.03.2018 року, тобто, із пропущення місячного строку звернення до суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є наказ Відповідача від 06.02.2018 року №23-к про звільнення ОСОБА_1 ..

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернувся лише 22.03.2018 року.

Отже, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду позивачем пропущено.

Проте, у межах розгляду справи №826/4778/18 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у відповідний процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Наказом Міністерства з питань тимчасово окупованих територій і внутрішньо-переміщених осіб України від 12.10.2017 року №205-к «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 13.10.2017 року на посаду начальника відділу з питань гуманітарного співробітництва Управління з питань внутрішньо переміщених осіб та гуманітарного співробітництва, як такого, що переміг у конкурсі на цю посаду, з випробувальним терміном чотири місяці.

22.01.2018 року Позивач звернувся до Відповідача з Заявою щодо звільнення його з 12.02.2018 року за угодою сторін згідно зі статтею 86 Закону України «Про державну службу».

Наказом Міністерства з питань тимчасово окупованих територій і внутрішньо-переміщених осіб України від 06.02.2018 року №23-к «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу» звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу з питань гуманітарного співробітництва Управління з питань внутрішньо переміщених осіб та гуманітарного співробітництва, 12.02.2018 року із займаної посади за угодою сторін.

09.02.2018 року Відділом роботи з персоналом у приміщенні Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України за адресою: пл. Лесі Українки, 1 (другий поверх), каб. №213, о 15. год. 05. хв. складено Акт «Про відмову ОСОБА_1 засвідчувати підписом ознайомлення з наказом про звільнення» відповідно до якого, 09 лютого 2018 року начальником Відділу роботи з персоналом Луцюк Аллою Іванівною, у присутності начальника Відділу правового забезпечення Павловського Андрія Броніславовича та заступника начальника Відділу роботи з персоналом Усик Катерини Іванівни зачитано ОСОБА_1 , начальнику відділу з питань гуманітарного співробітництва Управління з питань внутрішньо переміщених осіб та гуманітарного співробітництва, текст наказу від 06.02.2018 року № 23-к про його звільнення 12.02.2018 року за угодою сторін із займаної посади. Засвідчувати підписом ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_1 відмовився.

Відповідно до копії довідки Відділу бухгалтерського обліку та звітності 12.02.2018 року Міністерством здійснено розрахунок з позивачем, що включає оклад, надбавку за вислугу років, листок непрацездатності за рахунок підприємства, компенсацію при звільненні.

12.02.2018 року Відділом роботи з персоналом надіслано на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) лист №22/11-596-18, у якому повідомлено про необхідність прибуття до Відділу роботи з персоналом для отримання трудової книжки у зв`язку з його звільненням 12.02.2018 року за угодою сторін, а також зазначено про можливість відправлення трудової книжки поштою у разі надання згоди на це.

Вказаний лист 14.03.2018 року повернувся у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

27.02.2018 року Позивачем отримано трудову книжку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Особової картки державного службовця №120 та Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Згідно з листком непрацездатності серії АДІ №822977 Позивач був відсутній на роботі з 12.02.2018 року по 26.02.2018 року (включно).

Вважаючи наказ Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України від 06.02.2018 року №23-к «Про звільнення ОСОБА_1 » - протиправним, позивач звернувся до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга вказаної статті).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Підстави для припинення державної служби встановлено статтею 83 Закону України «Про державну службу».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Статтею 86 Закону України «Про державну службу» обумовлено таке:

1. Державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

2. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

3. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як зазначено відповідачем та не заперечується позивачем, 22.01.2018 року позивачем подано заяву про звільнення його 12.02.2018 року за угодою сторін, дана заява підписана позивачем.

Відповідно до наказу від 06.02.2018 року №23-к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за угодою сторін.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Таким чином, між Позивачем та Відповідачем досягнуто угоди про припинення 12.02.2018 року трудового договору. Своєю заявою від 22.01.2018 року, у якій зазначена бажана дата звільнення, позивач ініціював таку угоду, а відповідач погодився з нею, про що видано наказ Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України від 06.02.2018 року №23-к.

Згідно з листком непрацездатності серії АДІ №822977 Позивач був відсутній на роботі з 12.02.2018 року по 26.02.2018 року (включно).

Відповідно до частини першої статті 36 КЗпП угода сторін та розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є двома різними підставами припинення трудового договору. Підстави припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу передбачені статтями 40, 41 Кодексу законів про працю України.

Зазначене також підтверджується правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26.12.2012 року №6-156цс12, згідно з яким зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

З огляду на зазначене, суд відхиляє посилання позивача на частину третю статті 40 КЗпП, а також відхиляє твердження позивача про те, що підготовка наказу про звільнення проведена з суттєвими порушеннями його прав, у зв`язку з тим, що в період його складання позивач перебував на лікарняному.

Крім іншого, Позивачем в позовній заяві зазначено, що Відповідачем не прийнято до розгляду його заяву від 27.02.2018 року про те, щоб його заяву про звільнення за угодою сторін від 22.01.2018 року вважати недійсною.

Разом з тим, Позивачем не додано до позову, заяви такого змісту, натомість матеріали справи містять дві Заяви позивача від 27.02.2018 року у першій ОСОБА_1 просить перенести дату його звільнення за угодою сторін з 12.02.2018 на 27.02.2018 року. Другою заявою позивач просить звільнити його за згодою сторін 27.02.2018 року.

Отже, таким чином позивачем фактично ініційовано анулювання попередньої угоди та укладення нової угоди про звільнення за угодою сторін.

З приводу вищевказаного суд зазначає, що при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Аналогічні правові позиції відображені в постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №820/243/16, від 25.03.2019 року у справі №806/475/17.

У цій справі позивач і суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби (підстави та дати), які не можуть бути розірвані в односторонньому порядку.

Крім того, зазначені заяви позивачем подано 27.02.2018 року вже після його звільнення.

Отже, доводи позовної заяви в цій частині є безпідставними.

З огляду на встановлене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 294, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України (, адреса: 01196, м. Київ, площа Лесі Українки, 1).

Повне судове рішення складено 23.03.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна