Справа № 420/691/21
Суддя: Балан Я.В.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/691/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними матеріалами, у порядку письмового провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулась ОСОБА_1 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про:

визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №2 від 05.01.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Адміністративний позов мотивовано наступним.

ОСОБА_1 вказує, що її заява відповідає критеріям визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області при прийнятті оскаржуваного наказу зазначені обставини до уваги не прийняті, особова справа позивача була розглянута не належно.

На думку ОСОБА_1 , Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу та її неповнолітній донці ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. При прийнятті рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив (вх.№7167/21 від 15.02.21р. на позовну заяву (т.І, а.с.22-32).

Відзив обґрунтований наступним.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Співробітники Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за проведеним аналізом наданої позивачем інформації та документів переконані, що звернення за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку з необхідністю легального перебування.

Крім того, ОСОБА_1 вже втретє звертається за міжнародним захистом. Проте, перші два рази побоювання позивача повертатися до країни громадянської належності були пов`язані з діяльністю угрупування «Талібан». Наразі, ОСОБА_1 обґрунтовує неможливість повернення до Афганістану тим, що існує ризик переслідування позивача та членів її родини за ознаками їх належності до соціальної групи особи, що вважаються прихильниками західного образу життя.

Відповідачем наголошувалося, що ОСОБА_1 не переслідувалася у країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Станом на 23 березня 2020 року, інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 , є громадянкою Афганістану, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка, проживала у м. Кабул.

Країну походження ОСОБА_1 залишила у листопаді 2008 року (вказана дата є приблизною, точної дати не пам`ятає). Згідно уточнень анкетних даних, на території Російської Федерації ОСОБА_1 пробула приблизно 2 роки, після чого виїхала автомобільним транспортом до Харкова. Кордон України перетнула таємно, після чого на рейсовому автобусі вирушила до м. Одеси. До м. Одеса Садат ОСОБА_3 прибула у серпні 2010 року, виїхала з Російської Федерації оскільки чоловік постійно бив (т.І, а.с.63).

30.08.2010 року, ОСОБА_1 звернулася до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця (т.І, а.с.129)

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №701-10 від 15.12.2010 року, ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців», оскільки відсутні факти переслідування за ознаками відношення до певної соціальної або етнічної групи (т.І, а.с.172).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №2а/1570/851/2011 від 16 лютого 2012 року (головуючий суддя Єфіменко К.С., суддя Іванов Е.А., суддя Бжассо Н.В.), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та нечинним Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №701-10 від 15.12.2010 року відмовлено (т.І, а.с.180-181).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2012 року - без змін (т.І, а.с.182-184).

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 14 травня 2014 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення (т.І, а.с.186-187).

10.06.2014 року, ОСОБА_1 звернулась до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання їй статусу біженця та обґрунтувала причини виїзду з країни походження тим, що у 2009 році чоловік позивача зазнав переслідування та утиску зі сторони військового угрупування «Талібан», у зв`язку з відмовою у співпраці. Чоловіка ОСОБА_1 звинувачували у підтриманні американських військ, він не одноразово зазнавав фізичного насилля, а його родині постійно погрожували. Побоюючись за власне життя, позивач з чоловіком та дітьми змушена була покинути ОСОБА_4 у пошуках притулку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №815/4000/14 від 04 серпня 2014 року (головуючий суддя Токмілова Л.М.,суддя Корой С.М., суддя Марин П.П.), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у справах біженців про визнання рішення нечинним, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (т.І, а.с.99-105).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2014 року - без змін (т.І, а.с.111-114).

Ухвалою Вищого адміністративного суду по адміністративній справі №815/4000/14 від 01 жовтня 2014 року, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року відмовлено (т.І, а.с.122-123).

21.12.2020 року, ОСОБА_1 втретє звернулася до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІ, а.с.3-6).

У тексті позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що існує ризик переслідування її та членів її родини за ознаками їх належності до соціальної групи особи, що вважаються прихильниками західного образу життя (т.І, а.с.1 зворотній бік).

Однак, під час проведення співбесіди з працівниками міграційної служби 24.12.2020 року, ОСОБА_1 вказувала, що залишила Афганістан у зв`язку з тим, що її сина забрали «таліби» і наразі його місцезнаходження невідомо. Крім того, її чоловіка також викрадали таліби з метою викупу, а батька чоловіка вбили (т.ІІ, а.с.82).

05.01.2021 року, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2020OD0167, яким громадянці Афганістану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІ, а.с.86-91).

05.01.2021 року, Головним управлінням ДМС в Одеській області видано наказ №2, яким громадянці Афганістану ОСОБА_1 та її неповнолітній донці ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІ, а.с.98).

05.01.2021 року, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складено повідомлення №5/1-293 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІ, а.с.99-101).

Не погоджуючись з наказом про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Так, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року (далі - Закон України №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 статті 1 Закону України №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Так, ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671-VI, передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 та ч. 7 ст.7 Закону України №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. 45 та п. 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Суд зазначає, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

У свою чергу, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Слід зазначити, що будь-яких документів які можуть підтвердити історію переслідування ОСОБА_1 під час звернень за міжнародним захистом чи під час судового розгляду справи позивачем не надано.

Судом встановлено, що під час звернень за міжнародним захистом ОСОБА_1 зазначала, що побоюється повернення до Афганістану у зв`язку з діяльністю угрупування «Талібан».

Однак, у тексті позовної заяви, позивачка вказала підставою для надання їй та її неповнолітній донці ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) міжнародного захисту з зв`язку з тим, що вони є прихильниками західного образу життя (т.І, а.с.1 зворотній бік).

Слід зазначити, що під час розгляду заяв ОСОБА_1 , анкет та протоколів співбесід, територіальним органом ДМС були виявлені розбіжності у подіях, про які розповідала позивач, зокрема:

- відповідно до пояснень шукача захисту, виїзд з Афганістану пов`язаний з переслідуванням зі сторони угрупування «Талібан». З анкетування від 30.08.2010 року вбачається, що у 2009 році чоловік особи зник безвісти та на момент першого звернення заявниці їй не було відомо нічого про його місцезнаходження (т.ІІ, а.с.140). Однак, під час анкетування 13.06.2014 року, ОСОБА_1 вказала, що її чоловік потрапив у полон до талібів у 2006 році та представники радикального руху повідомили свекру особи про необхідність сплати викупу у розмірі 10000,00 доларів (США) для визволення його сина. Після сплати половини вказаної суми таліби відпустили чоловіка заявниці з умовою, що іншу половину родина особи повинна сплатити пізніше (протягом 2 місяців). Але, чоловік заявниці вибув з Афганістану того ж року не розрахувавшись з представниками угруповання (т.ІІ, а.с.50). Згідно з проведеним анкетуванням від 24.12.2020 року, заявниця вибула з Афганістану вже через 8 (9) місяців після виїзду її чоловіка, у зв`язку з несплатою всієї суми викупу. Зі слів ОСОБА_1 , батько чоловіка повинен був сплатити 50 тисяч доларів (США) та через невиконання вимог «Талібану» зазнав розправи з боку угруповання коли заявниця вже була на території України. Слід зазначити, що з протоколу співбесіди спостерігається, що свекр особи загинув у 2009 році, хоча у відповідності до отриманих пояснень, до України заявниця потрапила у 2010 році;

- відповідно до проведених співбесід, під час першого та чергового звернень, у 2007 році було викрадено сина заявниці на ім`я ОСОБА_5 , який на думку особи потрапив у полон до талібів, хоча жодних вимог отримано не було (т.ІІ, а.с.140). Однак, згідно з проведеним протоколом співбесіди від 01.07.2014 року, вказана дитина заявниці померла у віці 2-3 місяців, про викрадення їй нічого не було відомо (т.І, а.с.62).

Суд звертає увагу, що доказів наявності у ОСОБА_1 сина на ім`я ОСОБА_5 позивачем до міграційної служби не надано (свідоцтво про народження, тощо). Матеріали справи також не містять.

- у відповідності до отриманих пояснень, особисто заявниця будь-яких труднощів на Батьківщині не зазнавала, права шукача захисту та її близьких родичів на Батьківщині жодним чином не порушувались, проблем з органами державної влади Афганістану не мали, фізичне насильство до неї ніколи не застосовувалось. Особа побоюється за власне життя у випадку повернення до регіону постійного проживання в Афганістані, проте проживати в інших регіонах країни громадянської належності - не має бажання;

- заявниця перебувала більше 2 років на території Російської Федерації, не приймаючи спроб звернення до міграційної служби Російської Федерації.

У відзиві на позовну заяву Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області наголошувало, що розбіжності у словах позивача вказують на неправдоподібність наданої інформації та необґрунтованість висловлених побоювань стосовно ймовірної загрози зазнати переслідувань.

Суд зазначає, що порядок попереднього розгляду заяв унормований, зокрема, статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року.

Приписами ч. 1 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Водночас, згідно з ч.6 ст. 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 наказами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вже неодноразово було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та під час чергового звернення позивача зазначені умови не змінилися.

Тобто, приписи статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дали підстави відповідачу ГУ ДМС України в Одеській області, прийняти рішення у формі наказу №2 від 05.01.2021 року, яким громадянці Афганістану та її неповнолітній донці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем в обґрунтування її чергової заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано відповідачеві доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таких доказів також не було надано до суду.

Крім того, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Судом під час розгляду справи не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до ОСОБА_1 нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.

Суд звертає увагу, що під час проведення співбесід з посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_1 підставою неможливості повернення до Батьківщини належність її до певної соціальної групи не вказувала.

Однак, стосовно зазначеної у тексті позовної заяви підстави для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належності ОСОБА_1 до соціальної групи прихильників західного образу життя, суд зазначає, що наведені іноземцем у даному конкретному випадку побоювання несуть очевидний характер уявних припущень, настання яких є вочевидь малоймовірним.

Крім того, під час винесення оскаржуваного позивачем рішення вищевказані підстави міграційним органом не досліджувалися, оскільки не зазначалися позивачем.

Також, згідно з пунктом 22 статті 1 Закону № 3671-VІ третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Судом встановлено, що у 2008 році, ОСОБА_1 на підставі національного паспорта та візи до Таджикистану прибула до Російської Федерації, де разом з чоловіком два роки проживала у місті Волгоград.

Суд враховує, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, так як перебуваючи у третій безпечній країні, позивач не зверталася за наданням притулку або за наданням статусу біженця. Строк перебування позивача у Російській Федерації та нелегальний спосіб перетину кордону з Україною свідчать, що переїзд позивача до України не був транзитним.

Також, слід враховувати, що пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися у своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

За таких обставин, суд вважає, що оскаржуване рішення відповідача є законним та обґрунтованим, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак у країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивачка не тікала з Афганістану від небезпеки, а приїхала до України з причин особистого характеру.

Крім того, аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті у контексті надання позивачеві додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі у країні громадянського походження.

Щодо посилань позивача на інформацію про країні походження, зокрема на сайт «radiosvoboda.org», суд зазначає, що вказане Інтернет видання не є офіційним та не може слугували надійним джерелом інформації про ситуацію, яка склалася у Афганістані.

Інші ж посилання позивача на Інтернет видання містять загальну інформацію по країні станом на 2018 рік, яка наразі не є актуальної та не свідчить про наявність будь-якої загрози особисто для позивача чи членів її родини.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Достатніх доказів на спростування позиції відповідача, позивачем під час розгляду справи не надано.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать до компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська 44, ) про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №2 від 05.01.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Одеський окружний адміністративний суд.

Суддя Балан Я.В.

.