Справа № 420/862/21
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/862/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про визнання протиправними та скасування постанов у ВП № 63813790 та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, в якій позивач просить: визнати протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.12.2020 року; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 03.12.2020 року; постанову про арешт майна боржника від 03.12.2020 року; постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.12.2020 року; постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.01.2021 року у виконавчому провадженні ВП №63813790;

Виконавчий документ - постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 18.12.2019 року ВП № 60911270 вважати не поданою до виконання приватному виконацю Колечку Д.М. ;

Визнати протиправними дії та бездіяльність приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича щодо безпідставного прийняття виконавчого документа до виконання; не правильного, незаконного та неправдивого складання постанов; постійного порушення строків при винесенні постанов та проведення виконавчих дій; не кваліфікованого та непрофесійного виявлення майна боржника; накладення арешту на не на конкретні грошові кошти не на конкретні рахунки та не на конкретне майно боржника; не проведення фактичного опису майна; не доведення та не надсилання документів виконавчого провадження; не проведення роз`яснення прав та обов`язків боржника/Позивача; не надання можливості на ознайомлення з виконавчими документами та у разі не згоди, оскарження їх в судовому порядку; трійного притягнення позивача до юридичної відповіднальності однг виду за одне й те саме правопорушення.

Ухвалою від 15.03.2021 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін з урахуванням ст. 287 КАС України.

19.03.2021 року (вх. № 13935/21) представником відповідача до канцелярії суду подані матеріали виконавчого провадження ВП №63813790 від 12.01.2021 року.

19.03.2021 року (вх. № 13937/21) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач без достатніх на те правових підстав відкрив виконавче провадження не за місцем проживання, а постанова про відкриття виконавчого провадження не містить обов`язкових реквізитів та під час здійснення виконавчих дій допустив протиправні дії та бездіяльність щодо безпідставного прийняття виконавчого документа до виконання; не правильного, незаконного та неправдивого складання постанов; постійного порушення строків при винесенні постанов та проведення виконавчих дій; не кваліфікованого та непрофесійного виявлення майна боржника; накладення арешту на не на конкретні грошові кошти не на конкретні рахунки та не на конкретне майно боржника; не проведення фактичного опису майна; не доведення та не надсилання документів виконавчого провадження; не проведення роз`яснення прав та обов`язків боржника/Позивача; не надання можливості на ознайомлення з виконавчими документами та у разі не згоди, оскарження їх в судовому порядку; трійного притягнення позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судове засідання 22.03.2021 року сторони по справі не з`явились, сповіщались належним чином та завчасно про дату, час та місце судового засідання, від відповідача надійшла заява про проведення судового засідання його відсутністю, від позивача жодних клопотань про перенесення судового засідання на іншу дату або розгляд справи без участі представника до суду не надходило.

Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про можливість розглянути позовну заяву в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2020 року на адресу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича надійшла заява від 02.12.2020 року, приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди № ВП № 60911270, виданої приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Журид С.М. 18.12.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М. основної винагороди у сумі 263974,95 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем від 03.12.2020 року відкрито виконавче провадження ВП№63813790 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди № ВП № 60911270 виданого 18.12.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М. основну винагороду у сумі 263974,95 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 зазначеного Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Частиною першою статті 4 зазначеного Закону визначено вимоги до виконавчого документа, а саме, що у виконавчому документі зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10).

Відповідно до частини другої статті 24 Закону Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) установлено, що «місце перебування» - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; «місце проживання» - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; «реєстрація» - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку».

Частиною другою статті 2 країни «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802; далі - Інструкція № 512/5, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділу ІІІ зазначеної Інструкції у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок № 296/5, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Глави 12 розділу І Порядку № 296/5 захист цивільних прав здійснюється нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису. Виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна.

Згідно з підпунктами 2.1., 2.2. пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» дозволяє дійти висновку, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 804/6996/17, від 30 квітня 2020 року №580/3311/19.

За змістом частини першої статті 4 Закону № 1404-VIIІ у виконавчому документі обов`язково зазначається адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Варто зауважити, що законодавець, визначаючи місце виконання рішення, вживає поняття «місце проживання» та «місце перебування», під якими розуміються відповідно адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, та житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Отже, визначальне значення для визначення місце виконання рішення має саме місце проживання/ перебування боржника-фізичної особи, а не місце його реєстрації, а також місцезнаходження майна боржника.

При надходженні виконавчого документа приватний виконавець зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» , зокрема, прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

У випадку, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, тобто якщо адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), що вказана у виконавчому документі, або місцезнаходження майна боржника не знаходиться в межах виконавчого округу приватного виконавця, він зобов`язаний повернути виконавчий документ без виконання відповідно до приписів пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»

Таким чином, ураховуючи наведене вище нормативне регулювання та праворозуміння, правильне вирішення спору у вказаних категоріях справ залежить від того, чи знаходиться адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, що вказана у виконавчому документі, в межах виконавчого округу приватного виконавця. Якщо адреса місця проживання/перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться в межах виконавчого округу приватного виконавця, то відкриття виконавчого провадження, за умови дотримання приватним виконавцем інших вимог Закону України «Про виконавче провадження» , є правомірним.

Якщо ж адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться поза межами виконавчого округу приватного виконавця, приватний виконавець зобов`язаний повернути такий виконавчий документ.

У випадку пред`явлення виконавчого документа не за місцем проживання або місцем перебування боржника (фізичної особи), а за місцезнаходженням майна боржника, на стягувача покладено обов`язок надати документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року по справі 460/3537/20.

З матеріалів справи судом встановлено, що у постанові про стягнення з боржника основної винагороди від 18.12.2019 року ВП № 60911270, яка видана приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Журидом Сергієм Микоалйовичем при пиримусовому виконанні виконавчого листа № 2-2823/11 виданого 30.07.2014 року, вказано адресу місця проживання боржника: АДРЕСА_1 ). Таку ж адресу місця проживання боржника - ОСОБА_1 зазначено у заяві приватного виконавця Журида С.М. про примусове виконання постанови № 60911270 від 18.12.2019 року.

Тобто, виконавчим документом встановлено, що місце проживання боржника - ОСОБА_1 , знаходиться в межах виконавчого округу Одеської області.

Судом встановлено, що при прийнятті виконавчого документа до виконання приватним виконавцем було перевірено виконавчий документ на відповідність вимог передбачених ст. 4 Закону України Про виконавче провадження.

Так, при прийнятті виконавчого документу жодного порушення у відповідність п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем не виявлено, в результаті чого прийнято на виконання.

Судом також встановлено, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди № 60911270 від 18.12.2019 року є чинною та до суду позивачем не оскаржувалася, протилежного сторонами не зазначено.

Суд зауважує, що чинною редакцією Закону України Про виконавче провадження не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, оскільки до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. надійшов виконавчий документ - постанова про стягнення з боржника основної винагороди № ВП № 60911270 у якій зазначено, що боржник проживає у межах виконавчого округу Одеської області, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання.

При цьому, відповідачем зазначено, що приватний виконавець Журид Сергій Миколайович на підставі посвідчення від 07.11.2018 року здійснював діяльність у виконавчому окрузі Одеської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець, за умови відсутності незакінчених виконавчих проваджень, має право змінити виконавчий округ. Зміна виконавчого округу відбувається шляхом повідомлення Міністерства юстиції України про новий виконавчий округ та внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Відповідно до інформації розміщеної на офіційній сторінці Одеського апеляційного суду за посиланням (https://oda.court.gov.ua/sud4813/pres-centr/news/796000/), станом на 07.10.2019 року розміщувалась інформація, що Приватний виконавець - Журид Сергій Миколайович здійснює діяльність у окрузі Одеської області.

На даний час, згідно даних, розміщених в Єдиному реєстрі приватних виконавців України, Приватний виконавець - Журид Сергій Миколайович , здійснює діяльність у виконавчому окрузі м. Києва на підставі посвідчення приватного виконавця від 25.06.2020 року.

Таким чином, приватний виконавець Журид С.М. мав законні підстави для винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди.

Так, виконавчий документ подано, зокрема, за місцем проживання (перебування боржника - фізичної особи) позивача зазначеної стягувачем в заяві про відкриття виконавчого провадження, на який розповсюджується діяльність приватного виконавця - відповідача по справі, що є достатнім для прийняття виконавчого документа до виконання, оскільки законодавче перевірка місцезнаходження боржника приватним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження не передбачена.

Тобто, в даному випадку приватним виконавцем жодним чином не порушено норми Закону України Про виконавче провадження, зокрема ст. 24 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що постанова приватного виконавця виконавчого округу Одеської області про відкриття виконавче провадження від 28.01.2021 ВП №64302188 винесена на підставі та в межах чинного законодавства.

При цьому, суд враховує судову практику П`ятого апеляційного адміністративного суду у аналогічних справах, зокрема постанови від 21.07.2020 у справі №400/1863/20 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/90518461), від 15.07.2020 у справі №400/1596/20 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/90396029), від 20.01.2021 у справі №420/9178/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94263206), від 04.02.2021 у справі №420/9764/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94636649), від 11.02.2021 у справі №540/2769/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94801446), від 04.03.2021 у справі №400/5359/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95363662), від 10.03.2021 у справі №400/2280/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95437864), від 10.03.2021 у справі №540/2075/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95437892), від 11.03.2021 у справі №400/2371/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95438054) та багатьох інших.

Також, аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 460/3537/20, відповідно до якої, якщо у виконавчому документі зазначена адреса боржника входить у виконавчий округ приватного виконавця, його дії щодо відкриття виконавчого провадження є правомірними. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93437812 ).

Щодо решти позовних вимог суд зазначає наступне.

Щодо протиправності прийняття оскаржуваної постанови про розмір мінімальних витрат на виконавче провадження, позивач наголошує на те, що остання прийнята з порушенням чинного законодавства України та підміною її назви, що на думку позивача призводить до незаконної, можливо шахрайської зміни цільового призначення постанови. Таким чином, позивач обґрунтовує протиправність вказаної постанови про розмір мінімальних витрат, тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною та протиправною, інші доводи зводяться до невірного тлумачення норм законодавства. Враховуючи зазначене, а також те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що позовні вимог щодо протиправності прийняття оскаржуваної постанови про розмір мінімальних витрат на виконавче провадження є необґрунтованими та такими, що не підлягають скасуванню.

Щодо постанови про арешт майна боржника, позивач наголошує на тому, що вказана постанова прийнята без отримання інформації про місцезнаходження майна та в даній постанові незаконно та протиправно зазначена сума стягнення 265974,95 грн., з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, мінімальних витрат виконавчого провадження, штрафів, що не передбачено законодавством та підтверджує неправомірне стягнення додаткових сум.

Статтею 56 Закону України № 1404 передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

При цьому, Законом України «Про виконавче провадження» розмежовано два різних процесуальних документа, а саме постанови про арешт майна (коштів) боржника та про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно приписів ч. 2-4 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» постанови про арешт майна (коштів) боржника виносить в день відкриття виконавчого провадження, а постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника після виявлення конкретного майна. Перша постанова виноситься для збереження майна боржник з метою забезпечення виконання рішення суду в майбутньому, а друга для безпосередньої ідентифікації майна та подальшої реалізації такого майна.

Таким чином, в даному випадку мова йде не про арешт, як захід забезпечення реального виконання, а саме, як стадію звернення стягнення на конкретне рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд вважає необґрунтованими доводи позивача в цій частині позовних вимог та такими, що направлені на ухилення від виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди ВП № 60911270.

Щодо постанов про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.12.2020 року відповідачем, зазначено, що з`ясувавши, що на заарештованих рахунках боржника відсутні кошти, у боржника відсутнє рухоме майно на яке може бути звернуто стягнення, приватним виконавцем розпочато процедуру звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно. Встановивши з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстратору Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить підвальне приміщення S=22,53 кв.м. (реєстраційний номер майна: 10610329) за адресою: АДРЕСА_2 , приватний виконавець, на виконання вищевказаних норм Закону, з метою забезпечення реального виконання рішення, здійсним опис вказаного нерухомого майна.

Окрім того, вказане майно підвальне приміщення S=22,53 кв.м. (реєстраційний номер майна: 10610329) за адресою: АДРЕСА_2 належить позивачу на праві власності на підставі рішення суду № 2-4317/05 від 14.02.2005 року, при цьому суд не бере до уваги доводи позивача, що 28.01.2014 року рішенням Апеляційного суду Одеської області (провадження № 22-ц/785/335/14) скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2005 року, оскільки доказів на підтвердження вказаного надано не було, в тому числі вказане рішення Апеляційного суду Одеської області (провадження № 22-ц/785/335/14).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича винесені на підставі та в межах чинного законодавства.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича (місцезнаходження: 68004, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 Травня, 19, оф. 310) про визнання протиправними та скасування постанов у ВП № 63813790 та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.03.2021 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.