Справа № 640/18713/20
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Василенко Ю.А.,

за участю:

представника позивача: - Панченка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанови від 14.02.2015 року про відкриття виконавчого провадження № 46532532,

- визнати протиправною та скасувати постанову від 14.02.2015 року про відкриття виконавчого провадження № 46532532,

- визнати протиправною та скасувати постанову від 14.02.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 46532532,

- визнати протиправною та скасувати постанову від 23.02.2015 року про розшук майна боржника у виконавчому провадженні № 46532532,

- визнати протиправною та скасувати постанову від 21.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 46532532,

- визнати протиправною та скасувати постанову від 21.04.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 46532532.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2015 року № 46532532 винесена державним виконавцем на підставі та в межах норм чинного законодавства, адже норми Закону № 606-XІV та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції станом на 14.02.2015 року) не зобов`язують стягувача при зверненні із письмовою заявою про відкриття виконавчого провадження надавати додаткові докази на підтвердження таких відомостей, які ним зазначені у заяві, зокрема, щодо підтвердження адреси місцезнаходження майна боржника, інші постанови були винесені державним виконавцем в межах виконавчого провадження та є законними.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. 10.02.2015 року вчинено виконавчий напис, в якому звернено стягнення на транспортний засіб марки Vokswagen, модель - СС, реєстраційний номер - НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Зазначений транспортний засіб належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 28.09.2013 року Чернівецьким центром при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області.

Транспортний засіб передано в заставу Товариству з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» на підставі договору застави, посвідченому 30.09.2013 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу.

Вказаний виконавчий документ 12.02.2015 року пред`явлений стягувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції разом із заявою, в якій стягувач повідомив, що місцезнаходженням транспортного засобу є м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 54.

Постановою відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції від 14.02.2015 року відкрито виконавче провадження № 46532532.

У межах даного виконавчого провадження також було прийнято постанови:

- від 14.02.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- від 23.02.2015 року про розшук майна боржника;

- від 21.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору;

- від 21.04.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначалися, на час виникнення спірних правовідносин, Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XІV (далі - Закону № 606-XІV).

Статтею 1 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 4 частини другої статті 17 Закону № 606-XIV, виконавчі написи нотаріусів віднесено до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Закону № 606-XIV, державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону № 606-XIV у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 606-XIV виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Згідно зі частин першої, другої статті 25 Закону № 606-ХІV, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Отже, положення статті 25 Закону № 606-ХІV встановлюють імперативний обов`язок приватного виконавця перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів.

У випадку, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, тобто якщо адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), що вказана у виконавчому документі, або місцезнаходження майна боржника не знаходиться на території, на яку розповсюджується компетенція відповідного органу виконавчої служби, то він зобов`язаний повернути виконавчий документ без виконання.

Як вірно наголошено судом першої інстанції, норми Закону № 606-ХІV, а також Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (у редакції станом на 14.02.2015 року), не зобов`язують стягувача при зверненні із письмовою заявою про відкриття виконавчого провадження надавати додаткові докази на підтвердження тих відомостей, які ним зазначені у заяві, зокрема, щодо підтвердження адреси місцезнаходження майна боржника.

Таким чином, Закон № 606-ХІV не відносить до повноважень відповідача на стадії відкриття виконавчого провадження обов`язкову фактичну перевірку даних, вказаних у заяві про відкриття виконавчого провадження в тому числі і перевірку місцезнаходження транспортного засобу.

Враховуючи наведене, якщо адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, що вказана у виконавчому документі, знаходиться в межах території, на яку розповсюджуються повноваження державного виконавця, то відкриття виконавчого провадження є правомірним.

Якщо ж адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться поза межами такої території, приватний виконавець зобов`язаний повернути такий виконавчий документ.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» із заявою про відкриття виконавчого провадження, зазначено місцезнаходження транспортного засобу: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 54, зазначена адреса знаходиться в межах Деснянського району міста Києва, а отже відкриття виконавчого провадження відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м. Києва є правомірним.

Що стосується доводів апелянта про подання заяви про відкриття виконавчого провадження фізичною особою - ОСОБА_2 , яка, на переконання позивача не підтвердила належним чином повноваження бути представником ТОВ «Порше Мобіліті», а отже є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 606-ХІV передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, в тому числі, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, передбачені, зокрема, ч.1 ст. 26 Закону № 606-ХІV, відповідно до якої, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі:

1) пропуску встановленого строку пред`явлення документів до виконання;

2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом;

3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання;

4) пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення;

5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення;

6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону;

61) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури;

7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів;

8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Проте така підстава, як подання заяви про відкритті виконавчого провадження особою, що підтвердила свої повноваження неналежним чином завіреною довіреність, норми чинного, на час виникнення спірних правовідносин законодавства, не містить, у зв`язку з чим у державного виконавця були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження з даної підстави.

Не заслуговують на увагу також твердження апелянта про необґрунтованість винесення усіх інших постанов державним виконавцем з підстав того, що постанова про відкриття виконавчого провадження, як і усі інші не були отримані позивачем у справі, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 25 Закону № 606 - XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Варто наголосити, що спірні правовідносини виникли ще в 2015 році, а тому в редакції Закону № 606 - XIV на час виникнення спірних правовідносин, частиною 5 було передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною 1 ст. 31 вищевказаного Закону передбачено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, відповідно до супровідного листа про направлення про направлення постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2015 року, остання була направлена на адресу позивача: АДРЕСА_1 , отже відповідач, виконавши вимоги ч.1 ст. 31 Закону № 606 - XIV мав право вчиняти інші дії, спрямовані на примусове виконання виконавчого напису.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Повний текст виготовлено 23 березня 2021 року.