Справа № 160/804/21
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2021 року Справа № 160/804/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу
міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" про визнання протиправною та скасування постанови,-
Позивач не погоджується із оскаржуваною постановою та зазначає, що за приписами ч. 2 ст.25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець Єфіменко Д.О. має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах, де розташовано його виконавчий округ, тобто, виключно м. Київ.
Постійним місцем реєстрації та місцем проживання боржника є квартира АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
Тобто, в даному випадку приватним виконавцем жодним чином не порушено норми Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ст. 24 цього Закону.
Також відповідач зауважив, що місце реєстрації не є підтвердженням того, що особа проживає за адресою зазначеною саме у паспорті боржника, та не є підтвердження того, що ОСОБА_1 проживав на день відкриття виконавчого провадження саме в смт. Софіївка Дніпропетровської області, адже норми законодавства вказують на те, що громадяни України мають право вільно пересуватися по території України та вільно вибирати місця проживання без офіційної реєстрації.
12 березня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що відповідач помилково ототожнює поняття місце проживання та місце перебування особи, оскільки Пунктом 1.2 Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1077 зазначено, що кожна особа, яка проживає на території України, має відповідну позначку в паспорті або спеціальному посвідченні про місце проживання чи перебування, яка мала назву прописка, а зараз має назву реєстрація місця проживання.
Державою покладено на кожну фізичну особу, яка перебуває на території України, обов`язок зареєструвати місце свого проживання (перебування), що зазначено у пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру від 02.03.2016 року №297.
Місце перебування це адміністративно територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком не менше ніж шість місяців на рік.
Місцем перебування може бути готель, санаторій, будинок відпочинку, пансіонат, кемпінг, лікарня, військова частина, місце позбавлення волі та інші установи.
Місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частин.
Отже, реєстрація місця проживання або місця перебування фізичної особи на території України це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце постійного проживання або фактичного перебування із зазначенням адреси.
Єдині відомості внесені до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання та одночасно і місце реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 .
Третя особа пояснення по справі не надала, про розгляд справи судом була повідомлена належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справи за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Тобто, виконавчим документом встановлено, що місце проживання боржника - ОСОБА_1 , знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва.
В заяві про примусове виконання рішення стягувачем також зазначена інформація, яка вказана у виконавчому написі, а саме, що фактичним місцем проживання боржника - ОСОБА_1 , є АДРЕСА_5 .
Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Частинами 2, 4 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Тобто, враховуючи наведені вище вимоги закону, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність, та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження.
Згідно з п. 1 ч. 1, ч.ч. 3, 7 ст. 26 вказаного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.
При прийнятті виконавчого документа до виконання приватним виконавцем було перевірено виконавчий напис на відповідність вимог передбачених ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, жодного порушення згідно п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем не виявлено, в результаті чого виконавчий напис прийнято до виконання.
У відповідності до ст. ст. 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження» 21 грудня 2020 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63955997.
Жодним нормативно-правовим актом, в тому числі Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (зі змінами), не передбачено обов`язку приватного виконавця проводити виконавчі дії спрямовані на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2019 року у справі № 511/1342/17, суд зазначив, що враховуючи, що виконавець не має обов`язку перевірити місцезнаходження боржника, що зазначив стягувач у виконавчому документі, не було підстав вважати, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання та повертати його стягувачу. Установивши, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження були вчинені відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкрив виконавче провадження за місцем проживанням боржника, яке зазначив стягувач у заяві про відкриття провадження, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для скасування постанови.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає словосполучення «місце проживання», як житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Відтак, вищезазначені норми вказують, що місце реєстрації не є підтвердженням того, що особа проживає за адресою, зазначеній саме в паспорті боржника та не є підтвердження того, що ОСОБА_1 проживав на день відкриття виконавчого провадження саме в смт. Софіївка Дніпропетровської області, адже норми законодавства вказують на те, що громадяни України мають право вільно пересуватися по території України та вільно обирати місце проживання без офіційної реєстрації.
Таким чином, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку.
Відтак, чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не містить застереження про виконання рішення виключно за місцем реєстрації боржника.
А отже, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи за місцем проживання або перебування боржника.
Тобто, в даному випадку відповідачем не були порушені норми Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ст. 24 цього Закону, та, відповідно, не порушено права позивача.
У зв`язку з цим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник