Справа № 380/2446/20
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2446/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати вартості неотриманого речового майна протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 вартості неотриманого речового майна в розмірі 33 744,56 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по листопад 2018 проходження військової служби протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 по листопад 2018 включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по виплаті вартості за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку;

-встановити строк Військовій частині НОМЕР_1 30 календарних днів для подання звіту про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2019 за №248 посаду здав та був виключений із списків особового складу 16.12.2019. Відповідно до вимог норм чинного законодавства України, на день звільнення, тобто станом на 16.12.2019, позивача повинні були б розрахувати по усім видам забезпечення. Однак станом на день подання позовної заяви розрахунку за неотримане речове майно ОСОБА_1 не отримав. У подальшому, 17.02.2020, з метою досудового врегулювання спору з відповідачем, позивачем направлено заяву з проханням про надання відомостей про нарахування індексації грошового забезпечення за період з 16.12.2014 по 16.12.2019 та в разі не здійснення нарахування та виплатити індексацію доходів позивача за період з 16.12.2014 по 16.12.2019 здійснити таке нарахування та виплату. Письмової відповіді на звернення відповідачем на адресу позивач надано не було. Крім цього, позивач, посилаючись на постанови Верховного Суду від 26.06.2019 №826/15235/16, №823/630/16 від 28.03.2019, №805/79/16-а від 13.06.2018 просить також стягнути і середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 10.04.2020 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідачем надано відзив, в якому з позовними вимогами не погодився та зазначив, що 10.06.2019 наказом Міністра оборони України №306 внесено зміни, відповідно до підп.3 абз.7 п.4 розділу 3 передбачено, що особам офіцерського, сержантського, старшинського та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, нарахування заборгованості здійснюється : під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2019 №248 ОСОБА_1 звільнений з служби і виключений з списків особового складу частини 16.12.2019, тобто після набрання чинності внесених змін до Інструкції. Відповідно до даного наказу вислуга ОСОБА_1 у Збройних Силах України на день звільнення становить 5 років 00 місяців 00 днів, відтак відповідач не мав законних підстав для здійснення нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно, так як такі дії можуть розцінюватись як нецільове використання бюджетних коштів. Щодо включення до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2019 №248 (по стройовій частині) пункту про виплату вартості речового майна ОСОБА_1 , то цей абзац було надруковано помилково з вини технічного працівника.

Зазначає, що грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. У січні 2016 року - січні 2018 р. можливості виплати індексації грошового забезпечення у Міноборони не було.

Військовою частиною проведено індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 та виплачено відповідні кошти за період з грудня 2018 по грудень 2019 включно, а грошове забезпечення за період з січня 2016 по листопад 2018 (включно) залишається непроіндексованим.

Враховуючи наведені обставини, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 10.06.2020 справу призначено до судового розгляду.

Представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно з позицією відповідача не погоджується виходячи з наступного.

Зазначає, що твердження відповідача про помилкове зазначення в наказі від 16.12.2019 №248 про виплату вартості речового майна ОСОБА_1 не можуть братись до уваги, оскільки наказ не скасований, є чинним, а встановлена у ньому виплата в розмірі визначеному на підставі довідки підлягає сплаті.

Також наголошує, що посилання відповідача на обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення . Просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Представник позивача подала клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника, позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника, просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частина НОМЕР_1 на посаді старшого інструктора відділу імітаційного моделювання навчального центру підготовки підрозділів.

ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та наказом командира військової частини №248 від 16.12.2019 виключено із списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно до даного наказу та довідки №150 від 12.12.2019 Військової частини НОМЕР_1 вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 становить 33744,56 грн.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №254 від 21.12.2019 скасована абзац восьмий пункту тридцять чотири наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.12.2019 №248 Виплатити вартість речового майна, що належить до видачі капітану ОСОБА_2 у зв`язку із звільненням у запас в сумі 33744,56 грн.

17.02.2020 позивачем направлено заяву до Військової частини НОМЕР_1 з проханням про надання відомостей про нарахування індексації грошового забезпечення за період з 16.12.2014 по 16.12.2019 та в разі не здійснення нарахування та виплатити індексацію доходів позивача за період з 16.12.2014 по 16.12.2019 здійснити таке нарахування та виплату.

Письмової відповіді на звернення відповідачем на адресу позивач надано не було.

Оскільки на час звільнення позивача з військової служби, відповідачем не було здійснено виплату речового майна, індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Щодо позовних вимог визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати вартості неотриманого речового майна протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 вартості неотриманого речового майна в розмірі 33 744,56 грн, суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або обмежену придатність до військової служби, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).

Згідно із п.п. 2-4 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із абзацами 1, 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Таким чином, відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №178 грошова компенсація здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця, будь-які інші підстав для виплати грошової компенсації окрім звільнення з військової служби та загибелі військовослужбовця законодавством не передбачені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №813/1280/17.

Судом встановлено, що згідно з наказом №248 від 16.12.2019 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. Відповідно до даного наказу вартість речового майна, що належить до виплати капітану ОСОБА_1 становить 33744,56 грн.

Наказом №254 від 21.12.2019 внесено зміни до наказу Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306 Про внесення змін до наказу Міністра оборони України від 29.04.2019 №232 скасовано абзац восьмий пункту тридцять чотири наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.12.2019 №248 Виплатити вартість речового майна, що належить до видачі капітану Липовяку у зв`язку із звільненням у запас в сумі 33744,56 грн.

Також, згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі капітану ОСОБА_1 від 12.12.2019 №150 вартість такого становить 33744,56 грн.

Таким чином, військовослужбовці після звільнення після їх звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а відповідно відповідач протиправно не здійснив виплату вартості неотриманого речового майна.

Тобто, фактично невиплата грошової компенсації сталась не з вини позивача, а у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо повного розрахунку з позивачем.

Щодо посилання відповідача на наказ Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306, згідно з яким грошова компенсація вартості речового майна надається військовослужбовцям за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, то згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з цим, Порядком №178 така умова, як вислуга більше ніж 5 років, для компенсації вартості за не отримане речове майно не передбачена.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, суд застосовує Порядок №178 як нормативний акт вищої сили, а не наказ Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007, невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

В пунктах 23, 26 рішення у справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, суд дійшов висновку, що якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

З урахуванням того, що відповідачем не забезпечено позивачу реалізацію його прав, гарантованих Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядком №178, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу відповідну компенсацію в сумі 33744,56 грн. є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по листопад 2018 проходження військової служби протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 по листопад 2018 включно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Як передбачено приписами ч.3 ст. 9 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. При цьому, відповідно до ст. 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно із положеннями ст. ст. 2, 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Як передбачено положеннями ст. 6 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Згідно із приписами п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до п. 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 8 Закону України Про індексацію грошових доходів населення за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Згідно із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 15.10.2013 р. № 9-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як передбачено приписами ч.2 ст.5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

З врахуванням вищевикладеного суд зазначає, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Зазначена позиція суду узгоджується і висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.06.2019 по справі №825/1987/17.

Суд зауважує, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації. Відповідач зазначає лише про те, що у межах коштів військової частини, передбачених на виплату грошового забезпечення, виплата індексації грошового забезпечення є неможливою.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отож суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 (№К/9901/12055/19), а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того суд зазначає, що звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що грошове забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року підлягає індексації, а позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання провести таке нарахування та виплату-задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по виплаті вартості за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

В свою чергу, на даний момент виплата індексації, компенсації за неотримане речове майно позивачу не проведена. Хоча це є однією з основних вимог питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними (оскільки момент фактичної виплати ще не настав), а тому не підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач в прохальній частині позовної заяви просить суд вирішити процесуальне питання щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі - шляхом зобов`язання його подати у встановлений судом строк звіт про його виконання є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.

В даному ж випадку, суд не вбачає підстав для окремого встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, наголошуючи при цьому, що, відповідно до частин 2-3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 262, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 33744,56 грн.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 33744 (тридцять три тисячі сімсот сорок сім) грн. 56 коп.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня) 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.