Справа № 369/5151/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 369/5151/20 Суддя (судді) першої інстанції: Дубас Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Беспалов О.О.,

Парінов А.Б.

за участі:

секретар с/з Піскунова О.Ю.,

позивач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти № 7 батальйону патрульної поліції № 4 полку № 1 УПП у м.Києві Поповський Сергій Валерійович, третя особа - Департамент патрульної поліції про скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Інспектора роти № 7 батальйону патрульної поліції № 4 полку № 1 УПП у м.Києві Поповський Сергій Валерійович, третя особа - Департамент патрульної поліції в якому просив суд, в якому просив скасувати постанову серії ЕАК №2409228 Інспектора роти № 7 батальйону патрульної поліції № 4 полку № 1 УПП у м. Києві Поповського Сергія Валерійовича від 18.04.2020 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Позов мотивовано тим, що оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення була винесена інспектором поліції протиправно, оскільки відсутність при ньому посвідчення водія не залежало від нього, а тому вона підлягає скасуванню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує зокрема тим, що винесена інспектором поліції постанова про адміністративне правопорушення є протиправною, оскільки відсутність у нього посвідчення водія пояснюється попереднім його вилученням слідчим поліції, про що останнім був складений відповідний протокол, який було пред`явлено інспектору на підтвердження зазначених обставин.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також не повне з`ясування обставин справи мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду даної справи.

У судове засідання відповідач та третя особа не з`явилися та явку уповноважених представників до суду не забезпечили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2020 інспектором роти № 7 батальйону патрульної поліції № 4 полку № 1 УПП у м. Києві Поповським С.В. по справі про адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесено постанову серія ЕАК № 2409228 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 .

Згідно даної постанови відповідачем зазначено що, 18.04.2020 року за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 з непрацюючою лівою фарою в темну пору доби, при цьому не мав посвідчення водія , чим порушив п. 2.1. ПДР.

Справа про адміністративне правопорушення розглянута інспектором патрульної поліції на місці. Постанову винесено у присутності правопорушника, роз`яснено всі його права, згідно із ст. 268 КУпАП та надано її на ознайомлення та підписання. Правопорушник ознайомився із постановою та її підписав. На останнього накладено адміністративне стягнення

у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач порушив вимоги Правил дорожнього руху, а оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам закону, розмір штрафу відповідає вимогам санкції частини першої ст.126 КУпАП, тому при прийнятті рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності інспектором не було порушено права позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України та оскаржувана постанова прийнята правомірно, а позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про порушення ПДР, зокрема правопорушення передбачені ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно статті 279 КУпАП розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу.

Відповідно до положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі (ч. 5 ст. 258 КУпАП).

Виходячи з вищезазначених положень законодавства, навіть у разі оскарження особою допущеного правопорушення і адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, які розглядають працівники Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається. Такого висновку також дійшов Київський апеляційний адміністративний суд у своєму рішенні від 23.10.2017 № 753/4807/17.

Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 276 КУпАП положення частини першої ст. 276 КУпАП, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного в конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 територіальні органи Міністерства внутрішніх справ ліквідовано як юридичні особи публічного права.

Законом або будь-яким іншим актом законодавства не передбачено правонаступництво Національної поліції України від міліції та органів внутрішніх справ відповідно.

Отже, виходячи з положень рішення Конституційного суду, розгляд справи про адміністративне правопорушення повинен відбуватись у межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Водночас, згідно з положеннями КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху інспектором патрульної поліції не складається. Саме інспектор (працівник органу і підрозділу Національної поліції, який має спеціальні звання), а не Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, уповноважений розглядати адміністративну справу та за результатами її розгляду виносити постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином поліцейський, який уповноважений виносити постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, має право здійснювати розгляд адміністративної справи на місці де було вчинено таке адміністративне правопорушення, та на місці де він несе службу саме в той час.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, його було зупинено під час керування у темну пору доби транспортним засобом з непрацюючою лівою фарою. На вимогу працівника патрульної поліції пред`явити водійське посвідчення, позивач надав протокол огляду місця події від 01.03.2020, складений слідчим слідчого відділення Прилуцького відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області при відпрацюванні вказівки оперативного чергового, згідно якого у позивача разом з іншими документами на автомобіль «Мерседес Бенц» р/н НОМЕР_2 , яким позивач керував по дорученню, було вилучено посвідчення водія серії НОМЕР_3 та пояснив, що замість тимчасово вилученого посвідчення слідчим надано протокол вилучення документів , як тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом.

З`ясувавши відсутність водійського посвідчення , працівником патрульної поліції складено постаново про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпА та накладено стягнення у вигляді штрафу.

Щодо правомірності дій відповідача по притягненню позивача до відповідальності за адміністративне правопорушення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Також, відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП).

Частиною 1 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З матеріалів справи убачається, що після зупинки транспортного засобу позивача, інспектор патрульної поліції за результатами вчиненого правопорушення розглянув справу про адміністративне правопорушення, та виніс постанову за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Постанову винесено у присутності позивача, роз`яснено всі його права, згідно із ст. 268 КУпАП та надано її на ознайомлення та підписання. Позивач ознайомився із постановою та її підписав.

Відповідачем була винесена постанова в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідно до частини 5 розділу 4 Наказу МВС України № 1395 від 07.11.2015 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», бланк якої не містить графи, в якій наводяться докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою правопорушення (позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі 536/583/17 від 14.02.2018).

Таким чином, розглядаючи адміністративну справу інспектор діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на те, що посвідчення водія було вилучено слідчим СВ Прилуцького відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області старшим лейтенантом поліції Дреймаловець А.В. відповідно до протоколу огляду від 01.03.2020 року тому позивач мав право керувати належним йому автомобілем.

Колегія суддів зауважує, що правила дорожнього руху прямо передбачають що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

Від так, факт вилучення у позивача посвідчення водія на підставі відповідного протоколу, не надає останньому права керування транспортними засобами в силу диспозиції ч. 1 статті 126 КУпАП.

Таким чином, докази, які б спростовували факт порушення Позивачем ч. 1 ст. 126 КУпАП, судом першої інстанції та колегією суддів не встановлені, тому вимоги Позивача про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення є необґрунтованими.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що при обранні виду адміністративного стягнення відповідачем не враховано відсутність у позивача умислу на вчинення правопорушення та не усвідомлення ним протиправності своїх дій та настання шкідливих наслідків.

Вочевидь мало місце протиправне вилучення у позивача посвідчення водія протоколом огляду місця події, чому належної оцінки ні відповідач, ні суд першої інстанції не надали.

Керуючи транспортним засобом без посвідчення позивач покладався на роз`яснення слідчого та вважав достатнім наявність протоколу слідчого, у якому зазначалось про вилучення документів.

Будь яких негативних наслідків для громадського порядку внаслідок таких дій позивача не настало.

Відповідно до вимог ст.23 КУпАП метою застосування адміністративного стягнення є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.27 КУпАП штраф є грошовим стягненням. Частина перша ст.126 КУпАП не передбачає альтернативного виду стягнення, окрім штрафу у чітко визначеному розмірі - 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що склало на час винесення оскаржуваної постанови 425 грн. Наразі матеріали справи містять докази того, що позивач є інвалідом 2 групи, інвалід війни. Враховуючи , що позивач помилявся на рахунок можливості керувати транспортним засобом тимчасово на підставі протоколу слідчого, та враховуючи очевидну безпідставність вилучення в нього документів водія, колегія суддів вважає, що на останнього було покладено невиправданий тягар відповідальності, з урахуванням відсутності будь-яких негативних наслідків та шкоди, завданої суспільним інтересам.

Відповідно до вимог ст. 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган, уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення, орган, в тому числі і суд, може змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів може здійснюватися судом у іншій спосіб ніж визначено ч.1 цієї статті, за умови, що він не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод і інтересів людини і громадянина.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що з боку позивача мало місце порушення Правил дорожнього руху, але накладений на нього штраф є надмірним тягарем та не виправдовую мети адміністративного стягнення . У зв`язку з чим захід стягнення слід змінити на усне зауваження , а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове. Яким позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись статтями 34, 243, 272, 286, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити захід стягнення, визначений постановою серії ЕАК №2409228 від 18.04.2020 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.126 КУпАП.

ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності звільнити і обмежитись усним зауваженням.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді О.О. Беспалов

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 24.03.2021р.)