Справа № 826/10582/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянин Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 169 від 20.04.2017 Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в м. Києві розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що подача заяви зумовлена політичними переслідуваннями позивача у країні громадянської належності, у заяві-анкеті позивач повідомив, що на батьківщині він активно займається політичною діяльністю та був членом Націоналістичної партії Бангладеш (НПБ), документи щодо належності до НПБ були втрачені під час виїзду з країни громадянського походження, в цей час опозиційні партії та їх члени піддаються тортурам, насильству та переслідуванню, а тому у випадку повернення позивача до Бангладешу він може стати жертвою переслідування на ґрунті політичної загрози щодо його членства, може бути арештований, потрапити за грати та піддатися фізичному насильству.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначив, що позивач звернувся до міграційної служби виключно для легалізації перебування на території України шляхом оформлення статусу біженця або отримання додаткового захисту за фіктивними підставами. Позивач не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження; під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства). Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження, отже, підстави для визнання позивача біженцем або для надання додаткового захисту відсутні

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує на те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позивача є об`єктивні побоювання, що у разі повернення до країни походження йому буде загрожувати небезпека та порушення його прав та інтересів. Наголошує, що шукач захисту не повинен щось доводити, а лише обґрунтувати своє звернення. При цьому, відповідачем та судом першої інстанції не наведено доказів на спростування фактів заявлених позивачем.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30.03.2017 звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування причин звернення, позивач дослівно вказав, що «я потребую захисту та змушений був прибути в Україну внаслідок загрози моєму життю, безпеці та свободи в країні мого походження з боку влади та правоохоронних органів, так як був активним учасником політичної партії, а саме - Національної партії Бангладешу і висловлював свою політичну думку. Наша політична сила є опозиційною щодо провладних партій, а я з моменту її створення, а саме з 05.03.2012 був президентом партійного відділку в ОСОБА_2 особисто брав участь в страйках та акціях, вимагав наведення ладу в державі, пропагував національні ідеї та вимагав чесних виборів. У зв`язку з цим до мене провладна партія неодноразово застосовувала насильство. Мене розшукувала поліція. Я змушений був тікати від переслідувачів та постійно переїжджав проживати з місця на місце. Я дуже побоювався за своє життя та переховувався від членів провладної партії та поліції. Я піддавався побиттям за мої політичні переконання, а саме за те, що я брав участь у акціях, які організовували члени опозиційної партії, мені заздрили та в кінцевому результаті звинуватили у семи кримінальних справах. Мене переслідували та піддавали фізичному насильству. Учасники опозиційних партій кілька разів нападали на мій дім, я зазнав значних тілесних ушкоджень, був змушений тривалий час лікуватися. 05.01.2014 під час виборів я разом із побратимами оголосили бойкот виборам, у зв`язку із тим, що прем`єр-міністр ОСОБА_3 відмовився піти у відставку та сформувати безпартійний тимчасовий уряд. Під час цих подій поліція розстрілювала протестувальників, і опозиціонери були змушені підпалити більш ніж 120 виборчих дільниць щоб зірвати вибори. 04.02.2017 я був змушений втекти з Бангладеш з метою захисту свого життя та свободи та направився до України і 08.02.2017 прибув до неї».

20.04.2017 Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві прийнято наказ № 169 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення № 74 від 21.04.2017 громадянину Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.07.2018 № 74-18 залишено скаргу без розгляду.

Позивач, вважаючи вказаний наказ необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в республіці Бангладеш та побоювання за своє життя через переслідування, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 7 ст.7 вищевказаного Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, згідно з ч. ч. 1, 4, 6, 8 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.03.2017 позивач подав до ГУ ДМС України в м. Києві заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цього ж дня заяву-анкету було прийнято до розгляду.

30.03.2017 ОСОБА_1 було повідомлено, що його заява про надання статусу біженця в Україні прийнята до розгляду, співбесіда призначена на 06.04.2017.

06.04.2017 з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол (справа № 2017KYIV0039).

Так, на виконання зазначеної норми, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту 18.04.2017 було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким вважається за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 , у зв`язку з необгрунтованістю заяви та відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС України у м. Києві було прийнято наказ від 20.04.2017 № 169 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 ».

Суд першої інстанції виходив з того, що аналізуючи інформацію щодо місця походження позивача встановлено, що Народна республіка Бангладеш це незалежна держава в Південній Азії, яка межує з Індією та М`янмою, з населенням більше 168 млн. чоловік. Столицею є місто Дакка. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська. Є аграрно-індустріальною державною з економікою, що розвивається.

Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління - парламентська республіка.

Бангладеш є правовою державою, в якій функціонує система судових та правоохоронних органів.

Бангладеш є країною з величезною густиною населення. Переважаючою національністю є етнічні бенгальці, що складають 98% населення країни. Основними релігіями держави є іслам (89%) та індуїзм (9,2%).

В Бангладеш не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Відповідно до офіційної інформації, викладеної в листі Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 № 640/17-500-1955 «Щодо інформації по Народній Республіці Бангладеш», в якому зазначено, зокрема, що за підсумками моніторингу та опрацювання інформаційно-довідкових матеріалів Посольством України в Індії стосовно Народної Республіки Бангладеш (НРБ), яка покриває її за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини, у тому числі і на політичну та громадську діяльність. Західні держави, у першу чергу, непокоїть масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні як спосіб зниження соціально-економічних проблем. Для дипустанов країн ЄС та Північної Америки в Дацці та Нью-Делі вже стала звичною практика того, що громадяни НРБ з метою отримання візи зловживають питанням політичного переслідування. Як правило, реакція дипмісій на подібні звернення є негативною.

Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Позивач не надав достатніх і допустимих доказів щодо конкретних фактів його переслідувань. Довідка БНП від 20.01.2016 про те, що позивач був з 05.03.2012 президентом партійного відділу в ОСОБА_2 , не підтверджує фактів фізичного насильства над позивачем та інших дій, які загрожували його життю і здоров`ю, які мали місце внаслідок його політичної діяльності у БНП.

Натомість, надана позивачем інформація стосовно діяльності БНП і опозиційної партії у Бангладеш є загальнодоступною, яку можна отримати із засобів масової інформації та мережі Інтернет, а тому конкретного причинно-наслідкового зв`язку між побоюваннями позивача і діяльністю БНП і опозиційної партії на території Бангладеш суд не виявив.

На переконання суду першої інстанції, позивач не надав і жодних доказів, які підтвердили б наявність у нього політичних поглядів та переконань, які суперечать ідеології та діяльності діючого уряду Бангладеш і унеможливлюють повернення до країни походження та щодо його дій, за які він міг понести покарання у країні громадянської належності (зокрема, і щодо порушених 7 кримінальних справ щодо нього саме з підстав, на які він посилається), що свідчить про необґрунтованість тверджень позивача, оскільки останні ґрунтуються лише на загальновідомій інформації та носять суб`єктивний характер.

Крім того, відсутні факти, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

За таких обставинах суд першої інстанції зауважив, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у свій бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо своїх слів.

Також, у протоколі співбесіди від 06.04.2017 зазначено, що позивач 04.02.2017 покинув Бангладеш і літаком дістався до Білорусії. Пробувши 2 дні у Білорусії, вирушив автобусом до Харкова, 08.02.2017 перетнув кордон України. В Харкові позивач знаходився 1 день, після чого вирушив до Києва, та лише 30.03.2017 звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції переконаний, що у разі обґрунтованих побоювань щодо свого життя і здоров`я на фоні політичних переслідувань, позивач невідкладно і терміново звернувся би до першої безпечної країни із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, перебуваючи у Білорусії позивач не здійснив жодних дій з метою отримання притулку, хоча мав таку змогу.

На думку суду, причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом із тим, колегія суддів вважає, що для повноти встановлення всіх обставин, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження заявника, а ненадання документального доказу усним твердженням не повинно бути перешкодою у прийнятті заяви чи об`єктивного рішення щодо оформлення документів про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Окрім того, цілком логічними є те, що відповідачем під час складення висновку, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення, не здійснено вичерпної оцінки поясненням та обставинам, що зазначалися позивачем у заяві та особистих поясненнях під час співбесіди за критеріями, визначеними в пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671- VІ, зокрема, щодо аналізу ситуації в країні походження позивача та її співвідношення із твердженнями заявника, через що висновки про їх очевидну необґрунтованість є передчасними.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

З матеріалів особової справи позивача №2017KYIV0039 вбачається, що він повідомляв про переслідування через політичні погляди, оскільки його партія є націоналістично-правоцентричною партією, а правляча «Авамі Ліг», що пропагує релігійно-нейтральну теорію, є лівоцентричною.

Разом з цим, факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

З відкритих джерел (https://uk.wikipedia.org/wiki/Бангладеш) судом було встановлено, що двома головними партіями в Бангладеш є «Націоналістична партія Бангладеш» - БНП (Bangladesh Nationalist Party - BNP) і «Народна ліга Бангладеш» БАЛ (Bangladesh Awami League - BAL).

Націоналістична партія Бангладеш найбільша правоцентристська політична партія Бангладеш, нині є основною опозиційною партією в парламенті Бангладеш. Партія об`єднала прибічників президента й усіх супротивників Авамі Ліг. Суперництво Авамі Ліг з Націоналістичною партією - було доволі складне й суперечливе і перемежовувалося різними проявами: протестами, насильством та вбивствами.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги матеріали по країні походження позивача колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем залишено поза увагою той факт, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності через політичні погляди.

Водночас, нетривале перебування позивача у Білорусі не може свідчити про відсутність намірів звернутися за захистом. В підтвердження цього свідчить й нетривалий проміжок часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Таким чином, якщо повернення до країни походження може мати наслідки передбачені статтею 3 Конвенції, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів критично ставиться до тверджень відповідача, оскільки матеріали справи не свідчать, що органом ДМС вчинялись дії на з`ясування (підтвердження та/або спростування) викладених позивачем під час проведених співбесід обставин, зокрема, щодо з`ясування належності позивача до конкретної політичної сили, наявності переслідувань щодо її членів, дійсності кримінальних проваджень, про які зазначає позивач, тощо.

Таким чином, відповідачем здійснено поверховий аналіз доводів заявника, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Відповідачем не було доведено жодний із пунктів, який би виключав прийняття рішення про прийняття в оформлення заяви позивача. При цьому, в заяві-анкеті, а також під час співбесіди позивач достатньою мірою обґрунтував свій страх повернення у країну походження через переслідування (зокрема, через свої політичні погляди, а також через те, що йому загрожує кара або довічне ув`язнення через сфабриковані кримінальні справи у зв`язку з політичними поглядами, належністю до Націоналістичної партії Бангладеш), тому заява позивача не може вважатися очевидно необґрунтованою, вона повністю відповідає інформації по країні походження.

Крім того, на етапі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оцінюється лише очевидна обґрунтованість/необґрунтованість заяви, а також наявність/відсутність у заяві характеру зловживання. На цьому етапі рішення про визнання або відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не приймається. Таким чином лише під час розгляду заяви по суті, тобто на наступному етапі її розгляду, відповідачем має бути надано належну оцінку усім зазначеним заявником обставинам та прийнято рішенні про визнання або відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вчергове зауважує, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі №815/4355/17, від 24 квітня 2020 року у справі №820/6354/16, від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19.

Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, оскільки позивач вперше звернувся із такою заявою та без значних зволікань. При прийняті оскаржуваного наказу, міграційний орган не надав достатньої уваги питанням, які потребують з`ясуванню, та, відповідно, дають можливість достеменно дійти висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про те, що відповідач під час прийняття оскаржуваного наказу діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям на досягнення яких спрямоване це рішення.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи колегія суддів дійшла висновку про протиправність прийняття спірного наказу та наявності підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Дана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 19 березня 2020 року у справі №820/4178/17, від 10 травня 2019 року у справі №816/1120/16, від 24 квітня 2019 року у справі №820/2140/16.

На думку колегії суддів, наявні підстави для застосування ефективного способу захисту прав позивача шляхом задоволення позовної вимоги про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

У зв`язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 169 від 20.04.2017 Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна