Справа № 200/920/21-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 р. Справа№200/920/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши за в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (85001, Донецька область, м. Добропілля, вул. Незалежності, буд. 28А)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Добропільського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області № 5577 від 26.11.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії; зобов`язати Добропільське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно п.п. 2-1 ч.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.06.2020 року.

Ухвалою від 01 лютого 2021 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 01 березня 2021 року.

22 лютого 2021 року представник відповідача надав засобами поштового зв`язку через канцелярію суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

01 березня 2021 року сторони повідомлені належним чином в судове засідання не з`явились про причини неявки не повідомили, враховуючи положення ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суду вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративного позову та відзиву на адміністративний позов, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що рішенням Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 25 червня 2020 року № 2742 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії згідно п.п. 2-1 ч.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років - 26 років 6 місяців.

Не погодившись з зазначеним рішенням позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.08.2020 року по справі №200/6684/20-а позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в призначенні пенсії, зобов`язано Добропільське ОУ ПФУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом та зарахувати до спеціального стажу період роботи з 11.10.2017 року по 02.09.2019 року.

За наслідками виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.08.2020 року знову приймає рішення №5577 про відмову в призначенні пенсії від 26.11.2020 року, яке обґрунтовано тими ж доводами, що і попереднє рішення, яке вже було предметом судового спору.

Позивач зазначає, що відповідач виконав рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.08.2020 року лише частково, зарахувавши до спеціального стажу роботи період з 11.10.2017 року по 02.09.2019 року, не врахувавши висновок суду про те, що доводи відповідача про відсутність у позивача необхідного станом на час набрання чинності Законом від 03.10.2017 №2148-VI11 спеціального стажу та недосягнення нею 60-річного віку як підставу для відмови у призначенні пенсії за вислугу років за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є безпідставними. Також, при цьому суд, у рішенні наголосив на тому, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.

Також, позивач зазначає, що 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими. що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону №1788-Х1І зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ. Положення пункту "а" статті 54. статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-V111. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, як вважає позивач, з 05 червня 2019 року положення пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, а саме: «право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

Враховуючи викладене позивач вважає рішення відповідача №5577 від 26.11.2020 року про відмову в призначенні їй пенсії протиправним та просить зобов`язати відповідача вчинити дії, від яких, на думку позивача, він протиправно ухиляється.

Відповідач - Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 85001, Донецька обл., м. Добропілля, вул. Незалежності, буд. 28А, організаційно-правова форма - орган державної влади.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що 09.11.2020 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.08.2020 №200/6684/20-а управлінням повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 №2742 від 19.06.2020 про призначення пенсії відповідно п.п. 2-1 ч.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та виконано зобов`язання суду щодо зарахування до спеціального стажу періоду роботи на Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська у відокремленому структурному підрозділі Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 11.10.2017 по 02.09.2019 на посаді фельдшера.

Після повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.06.2020 про призначення пенсії, головою комісії з припинення прийнято рішення від 26.11.2020 року №5577 про відмову в призначенні пенсії зі змінами, яким було відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років. В рішенні про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону №1788-ХІІ управління посилається на відсутність у позивача необхідного спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років - 26 років 6 місяців.

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 1058-ІV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Абзацом першим пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

У відповідності до абзацу другого пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був змінений Законом України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ, який набрав чинності з 11.10.2017, положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо підвищення пенсій від 03.10.2017 № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідач зазначає, що вказані положення Закону № 2148-VІІІ є такими, що у встановленому законом порядку неконституційними не визнавались, тобто пенсії за вислугу років, згідно із нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначаються за умови наявності станом на 11.10.2017 передбачених даним Законом страхового та спеціального стажу при досягненні особами віку, передбаченого статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Крім цього, відповідач звертає увагу суду, що станом на 11.10.2017 року у позивача був відсутній необхідний спеціальний стаж роботи, а саме, не менше 25 років. Стаж роботи за рішенням суду від 14.08.2020 року набутий позивачем після 11.10.2017 року.

Враховуючи викладене, позивач просить в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Згідно із записами у трудовій книжці позивач:

- з 01.11.2013 працювала на посаді фельдшера станції швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзної бригади структурного підрозділу Комунальної лікувально-профілактичної установи "Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська;

- з 01.04.2015 працювала на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної бригади структурного підрозділу Комунальної лікувально-профілактичної установи "Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська;

- 02.09.2019 позивач звільнена за угодою сторін з посади фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної бригади структурного підрозділу Комунальної лікувально-профілактичної установи "Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини та підстави винесення оскаржуваного рішення визнаються відповідачем, та підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ), одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років. Вони встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ).

Відповідно до статті 7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Статтею 52 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015 року) було передбачено, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (далі - Закон № 213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту е статті 55 Закону № 1788-ХІІ), а Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 року № 911-VIII (далі - Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті е статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Вказаними змінами до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Таким чином, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З наведеного вбачається, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", ж статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Згідно пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019 положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 04.06.2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911, на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909.

До зазначеного переліку входять заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, у яких особи перебували на посаді лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).

Пункт 2 Постанови №909 у редакції від 28.12.2012, чинній під час дії редакції п."е" ст.55 Закону №1788-XII, чинної, в свою чергу, до 01.04.2015, передбачав, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Внесені в подальшому зміни до п.2 Постанови №909, аналогічні тим, що внесені до п."е" ст.55 Закону №1788-XII Законами №213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015, які визнані неконституційними, а тому внесені з 14.08.2015 зміни до Постанови №909 в цій частині (п.2) є також такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до ч.3 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, суд не застосовує редакцію п.2 Постанови №909 у редакції від 14.08.2015 та керується її редакцією від 28.12.2012.

З аналізу наведеного, та враховуючи п.п.2-1,16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV вбачається, що позивач станом на час звернення до відповідача із заявою від 16.06.2020 про призначення пенсії за вислугу років могла претендувати на призначення такої пенсії відповідно до п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" незалежно від віку у разі, якщо на день набрання чинності 11.10.2017 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VIII мала вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений, ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", тобто спеціальний стаж роботи не менше 25 років на посадах працівника освіти, охорони здоров`я і соціального захисту за Переліком, затвердженим Постановою №909.

При вирішенні адміністративного спору суд виходить із того, що при вирішенні питання щодо права на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідно враховувати таку кількість років, яку позивач відпрацювала у закладах охорони здоров`я станом на 11.10.2017 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2020 року по справі № 440/1286/20, Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року по справі № 326/1897/19, Восьмого адміністративного суду від 24.11.2020 року по справі № 280/3179/20, Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року по справі №620/3047/20, від 10.12.2020 року по справі №620/2941/20.

Щодо посилання позивача на висновки викладені у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року у справі №200/6684/20-а, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи положення Глав 1 та 2 Розділу ІІІ КАС України, надання оцінки щодо правильності висновків рішень судів першої інстанції надано виключно судам апеляційної та касаційної інстанції.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року у справі №200/6684/20-а вирішено адміністративний спір щодо зарахування до спеціального стажу позивача періоду роботи з 11.10.2017 року по 02.09.2019 року, поряд з цим позивачем вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію заявлено не було.

Під час розгляду справи суд не встановив будь-яких законодавчо обумовлених підстав для зарахування спеціального стажу позивача набутого в період з 11.10.2017 року по 02.09.2019 року, до спеціального стажу набутого до 11.10.2017 року.

Крім того, судом під час розгляду справи не встановлено наявність підстав передбачених ст. 60 Закону №1788-XII, яка визначає, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Враховуючи викладене, суд не може застосовувати висновки, викладені у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року у справі №200/6684/20-а відносно доводів, які не стосувались суті позовних вимог, оскільки вони не були підставою для вирішення спору по суті та не відповідають фактичним обставинам даної справи.

Перевіривши фактичні обставини справи, суд встановив, що станом на 11.10.2017 року спеціальний стаж позивача становив 24 роки 02 місяці 23 дні, тобто позивач не мала необхідного для призначення пенсії спеціального стажу роботи - 25 років.

Враховуючи викладене, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, адреса місцезнаходження: 85001, Донецька обл., м. Добропілля, вул. Незалежності, буд. 28А) про визнання протиправним та скасування рішення Добропільського об`єднаного Управління пенсійного фонду України Донецької області № 5577 від 26.11.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії та зобов`язання Добропільського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно п.п. 2-1 ч.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.06.2020 року - відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 25 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О.М. Кониченко