Справа № 260/4333/20
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2021 рокум. Ужгород№ 260/4333/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ), Закарпатського апеляційного суду (вул. Довженка, 7, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, ) про стягнення заборгованої суми, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 1), Закарпатського апеляційного суду (далі - відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України (далі - третя особа), в якому просить: 1) стягнути із Закарпатського апеляційного суду на користь позивача заборгованість суддівської винагороди в загальній сумі 376 973,25 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; 2) допустити до негайного виконання судове рішення в частині стягнення із Закарпатського апеляційного суду на користь позивача суддівської винагороди за один місяць у розмірі 184 976,00 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів (а.с.1-8).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює на посаді судді Закарпатського апеляційного суду.

За період січень-березень 2020 року відповідач Закарпатський апеляційний суд нараховував і сплачував щомісяця суддівську винагороду, відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-V11I (далі Закон № 1402), яка складається із посадового окладу в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року (2 102 грн. х 50 - 105 100 грн.), із застосуванням регіонального коефіцієнту 1.1. що становить суму 115 610,00 грн. доплати за вислугу років 69 366,00 грн. (60%), що загалом становить 184 976,00 гривень на місяць. Однак із 18 квітня по 27 серпня 2020 року відповідач - Закарпатський апеляційний суд нараховував та сплачував щомісяця суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-1Х, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту: "Стаття 29.Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Відповідно, з 18 квітня 2020 року і по 27 серпня 2020 року позивач отримав суддівську винагороду з урахуванням вказаних змін, тобто у меншому розмірі.

Позивач не погоджується із сумою виплаченої суддівської винагороди та вважає, що відповідачем порушено право на належне матеріальне забезпечення, оскільки право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Зазначеною ухвалою також запропоновано відповідачу у разі невизнання позову надати відзив на позовну заяву у строк, який не може бути менший, ніж передбачено п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України та встановлено третім особам строк для подання письмових пояснень протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються письмові пояснення (а.с.21, 22).

На виконання вимог ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року на адресу суду від відповідачів 30.12.2020 року (а.с.27-29) та 12.01.2021 року (а.с.34-37) надійшли відзиви на позовну заяву. 01 лютого 2021 року на адресу суду також надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України (а.с.45-49).

В наданих до суду відзивах зазначено, що оскільки Законом України від 13.04.2020 року № 553-IX про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено розмір суддівської винагороди нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Закони України є обов`язковими до виконання, неконституційним не визнавався.

З урахуванням наведеного, відповідачі у задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 08 травня 1996 року №327/96 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) призначено строком на п`ять років на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (а.с.14).

Згідно Указу Президента України № 644/2000 від 04 травня 2000 року позивач переведений із судді Ужгородського районного суду Закарпатської області на посаду судді Закарпатського обласного суду в межах п`ятирічного строку.

Постановою Верховної Ради України № 2464-ІІІ від 24 травня 2001 року обраний на посаду судді Закарпатського обласного суду безстроково (а.с.9, 10).

Указом Президента України № 217/2018 від 28 вересня 2018 року позивач зарахований до штату Закарпатського апеляційного суду.

Спірні правовідносини виникли з приводу неправомірної, на думку позивача, виплати її суддівської винагороди у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року у меншому, аніж передбачено нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розмірі.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Питання організації судової влади, в тому числі порядок забезпечення суддів регламентуються нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402).

Так, ст. 135 Закону №1402 унормовано розмір, склад, порядок нарахування та виплати суддівської винагороди. При цьому ч. 1 зазначеної статті визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону №1402, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Ч. 3 ст. 135 Закону №1402 визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (ч. 5 ст. 135 Закону №1402).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин перебувала на посаді судді апеляційного суду, а тому базовий розмір його посадового окладу становив 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Окрім того, з огляду на наявний стаж роботи більше 25 років ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60%.

Разом з тим, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року Закарпатським апеляційним судом було нараховано та виплачено ОСОБА_1 суддівську винагороду в розмірі, визначеному ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Так, як вбачається з довідки про нараховану та виплачену ОСОБА_1 суддівську винагороду з 01.01.2020 по 27.08.2020, виданої Закарпатським апеляційним судом, сума обмеженого за нормами ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доходу становить 376973,25 грн. (а.с.18).

Вказана обставина визнається відповідачем, а тому не є предметом доказування.

Вважаючи такі дії уповноваженого органу протиправними та такими, що порушують норми Конституції України та гарантії незалежності суддів, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Згідно ст.151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління.

Основним завданням територіальних управлінь є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів та фінансове забезпечення місцевих загальних судів з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Вирішуючи питання правомірності оскаржених дій ДСА України в Закарпатській області крізь призму основних засад адміністративного судочинства, суд повинен дослідити, чи вчинені такі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зазначене кореспондується також з встановленим Конституцією України обов`язком будь-якого суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правомірність своїх дій ДСА України та Закарпатський апеляційний суд аргументують прийняттям Верховною Радою України 13 квітня 2020 року Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX (що набрав чинності 18 квітня 2020 року), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

"У квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).".

Отже, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 ДСА України та Закарпатський апеляційний суд керувалися не положеннями ст. 135 Закону №1402, а ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Однак суд не може погодитися з правомірністю таких дій відповідача з вищезазначених мотивів з оглядну на те, що спеціальними законодавчими нормами, які регулюють питання виплати суддівської винагороди, в тому числі, її розмір є саме положення ст. 135 Закону №1402. Натомість сферою регулювання Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» є виключно питання бюджетних правовідносин на відповідний бюджетний рік, що неодноразово наголошувалося Конституційним Судом України.

Підтвердженням такої позиції суду є положення ст. 130 Конституції України, як норм прямої дії, та ст. 4 Закону №1402, відповідно до якої судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (ч. 2 ст. 4 Закону №1402).

У період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року будь-яких змін до Закону №1402, що б стосувалися обмеження розміру суддівської винагороди, законодавцем не приймалося, що, на думку суду, є свідченням незмінності розміру такої у спірний період.

При вирішенні даного спору суд враховує те, що суддівська винагорода в розумінні ст. 48 Закону №1402, є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020, від 11 березня 2020 року №4-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

З огляду на вищенаведене суд вважає, що відповідач при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди у спірний період повинно була керуватися саме положеннями ст. 135 Закону №1402, як спеціальними нормами.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що підставою для виплати суддівської винагороди є наявність відповідної норми Закону, яка передбачає таку виплату, однак вважає, що такою нормою є саме ст. 135 Закону №1402, а не положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

При цьому суд відхиляє посилання відповідача в обґрунтування правомірності своїх дій на необхідність застосування саме ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як акту, що був виданий пізніше. Суд вважає, що зазначений принцип використовується тільки у разі колізії між нормативно-правовими актами, що регулюють один й той самий предмет. Разом з тим, суд зауважує, що питання визначення розміру суддівської винагороди регулюється виключно Законом №1402, що прямо передбачено ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402, а тому в даному випадку колізія відсутня.

Суд зазначає, що одним із складових елементів конституційного принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи, як: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020).

Європейський суд з прав людини у своїх рішення наголошував на тому, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення у справі "Кечко проти України", "Сук проти України").

За результатами розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що норми ст. 135 Закону №1402 були чинними у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року у редакції визначення суддівської винагороди для суддів місцевого суду у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Тому суд вважає, що ОСОБА_1 мав легітимні очікування на отримання суддівської винагороди у передбаченого законом розмірі.

Ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, гарантує захист власності. Так, зокрема, зазначеною статтею визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Отже, з прецедентної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що суддівська винагорода також може розглядатися як «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підпадає під захист, гарантований цією статтею.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зазначене також кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належними та допустимими доказами не довів суду правомірність своїх дій.

З огляду на встановлення судом факту порушення прав позивача на одержання суддівської винагороди у визначеному статтею 135 Закону №1402 розмірі, суд погоджується із доводами позивача, що ефективним способом відновлення порушеного права є саме стягнення із Закарпатського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 невиплаченої, однак нарахованої суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) в загальній сумі 376 973,25 грн. із утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

При цьому суд вважає за можливе визначити конкретний розмір недоотриманої ОСОБА_1 частини суддівської винагороди з огляду на те, що розрахунок такої самостійно здійснений відповідачем у наданій довідці №02.5/20599/20 від 16 жовтня 2020 року (а.с.19).

Окремо слід виділити те, що Конституційний Суд України зазначав, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2020 №4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу Закарпатському апеляційному суду виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, до суду не надано.

Варто також зазначити, що обмеження розміру суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, зумовило ситуацію, з огляду на якувідповідач, який є розпорядком бюджетних коштів, вчинив дії, що порушують права та гарантії судді.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, щодії щодо нарахування та виплати судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 р. по 27.04.2020 р. із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" вчинені Закарпатським апеляційним судом з порушенням вимог частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016, а тому є протиправними.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, провівши правовий аналіз обставин даної адміністративної справи та норм, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати дії Закарпатського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" протиправними.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України та зважаючи на доводи адміністративного позову, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для задоволення позову частково з мотивів, що вищезазначені.

Разом з тим, не підлягає задоволенню клопотання позивача про допущення до негайного виконання рішення в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць. З цього приводу суд зазначає, що перелік судових рішень, які виконуються негайно, наведений в ст. 371 КАС України.

Так, зокрема, згідно п. 2 ч. 1 зазначеної статті негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Предметом даного адміністративного позову є питання проведення перерахунку суддівської винагороди з огляду на виплату такої у меншому, аніж передбачено законодавчими нормами розмірі. Отже, рішенням в такій справі судом не вирішувалося питання щодо присудження виплати позивачу заробітної плати (суддівської винагороди) та не визначалося конкретної суми стягнення за місця, а тому положення ст. 371 КАС України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ), Закарпатського апеляційного суду (вул. Довженка, 7, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, ) про стягнення заборгованої суми - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Закарпатського апеляційного суду (вул. Довженка, 7, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) щодо нарахування та виплати судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

3. Стягнути із Закарпатського апеляційного суду (вул. Довженка, 7, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) в загальній сумі 376 973,25 грн. (триста сімдесят шість тисяч дев`ятсот сімдесят три гривні, 25 коп.) із утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

4. У задоволенні позову в частині інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець