Справа № 380/48/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/48/21 пров. № А/857/3053/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Стельмаха П.П.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року (головуючої судді Сподарик Н.І. ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження о 17 год. 25 хв. в м. Львів) у справі №380/48/21 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 04.01.2021 звернулася в суд з позовом до Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 04.11.2020 ВП №63495807 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №63210058 виданої 06.10.2020 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 - 20000,00 грн. виконавчого збору винесену старшим державним виконавцем Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Максимівим О.І.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року задоволено позов повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Золочівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Колечиць І.В. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача Пульс М.П. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до матеріалів виконавчого провадження №63210058, № 63495807 та виконавчого провадження №63495630 встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/610/20-а за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2019, а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2019. Крім цього, даним рішенням стягнено на користь Мороза LA. понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2020 залишеною без задоволення апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 без змін.

Ухвалою Верховного суду у складі касаційного адміністративного суду від 05.10.2020 касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №120/610/20-а повернуто скаржнику.

23.09.2020 Вінницьким окружним адміністративним судом ОСОБА_1 був виданий виконавчий лист.

05.10.2020 представник ОСОБА_1 звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження за вх. №5010/18.19-30 до Золочівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів).

06.10.2020 на підставі виконавчого листа №120/610/20-а виданого 23.09.2020 Вінницьким окружним адміністративним судом державним виконавцем Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Максимів О.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63210058, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП№63210058 у розмірі 210,64 грн., постанову про стягнення виконавчого збору №63210058 у розмірі 20000,00 грн.

Пунктом 2 постанови про відкриття виконавчого провадження №63210058 надано боржнику 10 робочих днів для виконання рішення суду .

Доказів скерування постанови відповідачем не надано, позивач долучив докази отримання постанови поштовим відправлення і зареєстроване у військовій частині 09.10.2020. Окрім того, 06.10.2020 представником військової частини НОМЕР_1 Добровольською Л.Б. подано заяву про надання копії матеріалів виконавчого провадження, і такою отримано за підписом відміткою на супровідному листі про скерування постанови про відкриття виконавчого провадження 06.10.2020.

06.10.2020 військова частина НОМЕР_1 провела повний розрахунок із стягувачем, підтвердженням чого є долучене до матеріалів справи платіжне доручення №61 від 06.10.2020 і листом вих. №2377 повідомлено Золочівський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про виконання виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/610/20-а про виконання виконавчого листа виданого Вінницьким окружним адміністративним судом.

За вхідним № 5737/18-19-30 стягувач ОСОБА_1 звернувся до старшого державного виконавця Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Максимів О.І. із заявою від 27.10.2020 про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду, кошти отримані 06.10.2020 в повному обсязі, претензій немає.

04.11.2020 старшим державним виконавцем Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Максимів О.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1. ст. 39,40 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнення виконавчого збору виділено в окреме провадження.

04.11.2020 державним виконавцем Максимів О.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№63495807 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 - 20000,00 грн. виконавчого збору на підставі постанови №63210058 від 06.10.2020 та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №63495807 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 - 210,64 грн. суми мінімальних витрат.

Позивач не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження №63495807 від 04.11.2020 за примусове виконання постанови №63210058 виданої 06.10.2020, якою державний виконавець вирішив стягнути з військової частини НОМЕР_1 виконавчий збір у розмірі 20000,00 грн., звернувся з позовом до суду, вважає її такою, що підлягає скасуванню.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності (стаття 2 Закону № 1404-VІІІ).

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з статті 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Аналіз наведеного свідчить про те, що виконавчий збір стягується при відкритті виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору.

Відповідно до частини 9 статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Отже, за своїм змістом виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до виконання рішення.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Аналізуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з матеріалів справи вбачається, що 06.10.2020 Золочівським районним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винесено постанову про стягнення виконавчого збору (виконавче провадження №63210058) з військової частини НОМЕР_1 на користь Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у розмірі 20000,00 грн.

06.10.2020 військовою частиною НОМЕР_1 виконано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020, а саме нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Про виконання вказаного рішення, позивач листом вих.№2377 від 06.10.2020 повідомив відповідача.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що виконання рішення суду 06.10.2020 вказує на те, що державним виконавцем не вчинялося жодних дій чи заходів, які б були спрямовані на примусове виконання виконавчого документа, що також є обов`язковою умовою для стягнення виконавчого збору.

У разі встановлення державним виконавцем факту повного добровільного виконання боржником виконавчого документа, за відсутності доказів вжиття заходів примусового його виконання, а також відсутність доказів того, що таке виконання відбулось після відкриття виконавчого провадження, підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.

Суд звертає увагу, що відповідачем не подано доказів вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання виконавчого листа №120/610/20-а та не спростовано доводів позивача про добровільне, самостійне його виконання.

Водночас, подані позивачем докази свідчать про виконання ним рішення Вінницького окружного адміністративного суду №120/610/20-а у добровільному порядку, що в свою чергу, вказує на відсутність будь - яких дій державного виконавця, які б спрямовувалися на примусове виконання виконавчого документа.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, адже стягнення такого збору є своєрідною винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в рішенні від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19), яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні зазначила, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Таким чином, для стягнення виконавчого збору необхідною є умова фактичного виконання, тому доводи відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно від того, чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби, суд вважає помилковими, а доказів вчинення дій чи вжиття заходів по виконанню виконавчого листа суду не надано. Для стягнення виконавчого збору державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова від 04.11.2020 ВП №63495807 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №63210058 виданого 06.10.2020 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 - 20000,00 грн. виконавчого збору є протиправною та скасована правомірно, тому апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі №380/48/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль