Справа № 380/7623/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7623/20 пров. № А/857/971/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінда О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (головуючий суддя Сподарик Н.І., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015 - 2017 років включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.07.2017; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 - 2017 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової частини 07 липня 2017 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір заробітку за час затримки сплати належних сум позивачу за період з 07.07.2017 року по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15 січня 2004 № 44.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 07.07.2017. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015 по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 07.07.2017. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку в частині відмови у задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки сплати належних йому сум, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки сплати належних йому сум за період з 07 липня 2017 року по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15 січня 2004 № 44, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказану позовну вимогу і зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки сплати належних мені сум за період з 07 липня 2017 року по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15 січня 2004 № 44..

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зауважив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відтак, Пленум Верховного Суду України у цій постанові зауважує, що одночасне заявлення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача належним останньому сум, які йому не виплачено при звільненні, та про стягнення з роботодавця середнього заробітку за затримку проведення повного розрахунку при звільненні, є прийнятним та цілком підставним.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі №813/1180/18.

Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 160/3470/19 виклав правову позицію, у якій зазначив наступне:

« 47. Як вбачається зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, суд встановивши наявність між учасниками справи спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум, дійшов висновку про безпідставність застосування статті 117 КЗпП України. При цьому, проігнорував та не надавав оцінки положенню частини другої статті 117 КЗпП України.

48. Виходячи з цієї позиції апеляційного суду наявність спору щодо розмірів (права) на отримання одноразової грошової допомоги взагалі виключає можливість отримання працівником середнього заробітку за весь час затримки належних йому виплат під час звільнення, що в свою чергу є хибним та безпідставним.

49. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактичного розрахунку з позивачем відповідач не провів...»

Верховний Суд у своїй постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 826/4108/15 зазначив, що, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум.

Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2019 року у справі № 805/3385/16 дійшов висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

В поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ; є учасником бойових дій. Згідно витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 ( по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 , командира роти І десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом Командувача Високомобільних десантних військ Збройних сил України (по особовому складу) від 20.05.2017 за № 27 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вимог пп. «ї» , п. 1 ч.8 цієї самої статті 07.07.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. На день виключення із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, ОСОБА_1 не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, у своїму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Слід зазначити, що при задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18, від 24 липня 2019 року по справі №805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17.

Отже, у випадку стягнення з відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму такої компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказана вимога стосується захисту ще не порушеного права до дня фактичного розрахунку.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що вимога про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є передчасною, оскільки КАС України передбачено можливість захисту тільки вже порушеного права (ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5 КАС України), а відтак підставно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року по справі № 380/7623/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. В. Ніколін
О. М. Гінда