Справа № 120/1626/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 березня 2021 р. Справа № 120/1626/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 09.03.2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру та надано строк на усунення виявлених недоліків.

В межах строку на усунення недоліків позовної заяви позивачем 15.03.2021 подано заяву про відкликання позову в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування постанови від 21.01.2021 про відкриття виконавчого провадження № 64202084 по примусовому виконанню постанови № 51776076 від 19.11.2020, а також постанови від 10.02.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесену у виконавчому провадженні № 64202084.

Так, ухвалою суду від 16.03.2021 вказану заяву позивача задоволено та адміністративний позов у вищевказаній частині позовних вимог на підставі п. 2 ч. 4 ст. 169 КАС України повернуто позивачу.

Відповідно, предметом судового оскарження у даній справі залишилась лише позовна вимога позивача про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору в розмірі 133746,55 грн., винесена у виконавчому провадженні № 51776076 та зобов`язання відповідача вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що оскільки в рамках виконавчого провадження ВП № 51776076 не здійснено повне стягнення суми боргу за виконавчим документом, тому відповідачем безпідставно винесено постанову від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору в сумі 133746,55 грн. В даному випадку позивач вважає, що оскільки сума заборгованості перед стягувачем - банком була погашена поза межами виконавчого провадження, у спосіб звернення банком стягнення на предмет іпотеки, тому необхідних передумов для стягнення виконавчого збору, визначених статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», таких як фактичного виконання виконавчого документа та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, не відбулось. За таких обставин позивач вважає винесену державним виконавцем постанову від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору у ВП 51776076 протиправною, що, в свою чергу, є передумовою для покладення на відповідача обов`язку по усунення негативних для позивача наслідків такого рішення.

Ухвалою від 16.03.2021 ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду з даним позовом, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, з урахуванням особливостей, визначених ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Цією ж ухвалою судом додатково витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 51776076 та ВП 64202084.

Повідомлення учасників про розгляд справи, а також направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів здійснено судом з особливостями, визначеними статтями 268, 269, 287 КАС України для розгляду справ з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби.

На виконання вимог суду від відповідача 24.03.2021 надійшли витребувані судом докази - завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження. Крім того, цього ж дня від відповідача надійшло письмове клопотання про здійснення розгляду даної справи без участі його уповноваженого представника, з посиланням на те, що останній проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Окремого письмового відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

Наведені обставини в силу вимог ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджають розгляду справи у відсутність відповідача.

В ході розгляду справи в судовому засіданні 24.03.2021 позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів, що викладені ним у позовній заяві.

В подальшому, після дослідження усіх письмових доказів, наявних у матеріалах справи, та беручи до уваги письмову заяву позивача про можливість розгляду цієї справи у письмовому провадженні, протокольною ухвалою від 24.03.2021 судом постановлено продовжувати подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Згідно частини четвертої статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

27 січня 2016 року Новозаводським районним судом м. Чернігова на виконання судового рішення від 16.09.2015 по цивільній справі № 751/7602/15-ц (провадження № 2/751/1523/15) видано виконавчий лист про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту № 935/8-169 від 22.05.2008 в розмірі 60798,96 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.09.2015 становить 1337465 гривень 55 копійок.

Постановою державного виконавця Новозаводського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції від 12.03.2016 за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження ВП №50488786.

Наступною постановою державного виконавця Новозаводського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції від 19.04.2016 постановлено стягнути з боржника - ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 133746,55 грн., що становить 10% від суми боргу за виконавчим документом - 1337465,55 грн.

В подальшому, у зв`язку з виявленням тієї обставини, що боржник отримує пенсію в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та інших категорій громадян, виконавчий лист було направлено за належністю до іншого відділу ДВС, про що державним виконавцем Новозаводського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 20.04.2016.

Надалі, виконавчий лист № 2/751/1523/15 від 27.01.2016 був переданий до Центрального відділу ДВС міста Чернігів, у зв`язку з чим державним виконавцем цього відділу 22.07.2016 була винесена нова постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 51776076 за цим же виконавчим документом.

В цей же день - 22.07.2016 державним виконавцем Центрального відділу ДВС міста Чернігів винесена постанова у ВП № 51776076 про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію, пенсію та інші доходи боржника до погашення боргу за виконавчим документом в сумі 1337465,5 грн., виконавчого збору в сумі 133746,55 грн. та витрат на проведення виконавчих дій - 65 грн.

Як слідує із матеріалів виконавчого провадження, стягнення по виконавчому документу у ВП № 51776076 відбувалося за рахунок отриманих боржником пенсійних виплат в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Так, листом від 17.07.2020 за № 2500-0425-8/26007 відділ з питань виплат пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повернув в Центральний відділ ДВС м. Чернігова виконавчі документи на ОСОБА_1 , в тому числі і постанову від 22.07.2016 у ВП № 51776076 у зв`язку з припиненням нарахування та виплати боржнику пенсії з 01.03.2020 в зв`язку з його переїздом на постійне місце проживання до Вінницької області. Цим же листом орган пенсійного фонду повідомив державного виконавця, що в період утримань з серпня 2016 року по лютий 2020 року у ВП № 51776076 частково утримано виконавчий збір в сумі 3190,54 грн. (залишок недоутриманої суми становить 130556,01 грн.) та частково утримано заборгованість перед ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 32064,89 грн. (залишок недоутриманої суми боргу становить 1305400,66 грн.).

Перевіривши інформацію про те, що дійсно боржник - ОСОБА_1 змінив місце своєї реєстрації та з 25.11.2019 зареєстрований у м. Жмеринка Вінницької області, державний виконавець Центрального відділу ДВС у місті Чернігів Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) постановою від 30.10.2020 у ВП № 51776076 передав виконавчий документ - виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова № 2/751/1523/15 від 27.01.2016 за підвідомчістю до Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

У цій же постанові державний виконавець підкреслив про те, що залишок недоутриманої суми боргу по ВП № 51776076 становить 1305400,66 грн., а залишок недоутриманої суми виконавчого збору - 130556,01 грн.

Після надходження матеріалів виконавчого провадження за підвідомчістю до Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), старшим державним виконавцем цього відділу Редько Л.М. 12.11.2020 винесена постанова про прийняття виконавчого провадження ВП №51776076.

В подальшому, 19.11.2020 державним виконавцем винесена нова постанова про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 10% від суми боргу, що становить 133746,55 грн., яка і є предметом судового оскарження у даній справі.

Також судом встановлено, що на підставі листа б/н від 27.12.2019 АТ «Альфа Банк» як правонаступник усього майна, майнових прав та обов`язків стягувача - АТ «Укрсоцбанк» повідомив, що станом на 27 грудня 2019 року жодних претензій до боржника - ОСОБА_1 за кредитним договором №935/8-169 від 22.05.2008 не має у зв`язку з тим, що заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки. Банк підтвердив, що в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» скористався своїм правом та задовольнив вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №935/8-169 від 22.05.2008.

Отримавши дану інформацію, державним виконавцем Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 23.11.2020 винесена постанова у ВП № 51776076 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Як наслідок, постанова про стягнення виконавчого збору від 19.11.2020, залишок якого становив 130556,01 грн., була винесена в окреме провадження, за якою 27.01.2021 винесена нова постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 64202084.

Позивач вважає, що оскільки борг перед стягувачем було погашено без застосування заходів примусового стягнення та участі державної виконавчої служби, тому постанова від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору в сумі 133746,55 грн., є протиправною та підлягає скасуванню, так як винесена за відсутності для цього відповідних підстав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі - Закон N 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як зазначено у статті 5 Закону N 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року N 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон N 1403-VIII).

Законом N 1404-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Згідно зі статтею 10 Закону N 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону N 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону N 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону N 1404-VIII (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, тобто на час відкриття виконавчого провадження ВП 51776076) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону N 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою статті 27 Закону N 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону N 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Приписами статей 40, 42 Закону N 1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Зокрема, частиною третьою статті 40 Закону N 1404-VIII встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону N 1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Пункт 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5, встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Отже, законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Таким чином з аналізу наведених норм Закону N 1404-VIII вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Отже, умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Указане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 березня 2020 року у справі N 2540/3203/18, у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі N 640/8425/19, від 28 квітня 2020 року у справі N 826/2181/17, від 14 травня 2020 року у справі N 640/685/19, які суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду).

Поряд з цим, вирішуючи даний спір, суд звертає увагу і на те, що частину другу статті 27 Закону N 1404-VIII змінено Законом України N 2475-VIII від 03 липня 2018 року. Ці зміни набрали чинності з 28 серпня 2018 року.

Так, аналізу вищенаведених норм Закону N 1404-VIII у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

При цьому, згідно частини другої статті 27 Закону N 1404-VIII (в редакції, чинній з 28 серпня 2018 року) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

В даному випадку судом встановлено, що вперше виконавче провадження за виконавчим листом Новозаводського районного суду м. Чернігова № 751/7602/15 (№ 2/751/1523/15) від 27.01.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 1337465,55 грн. було відкрите 12.03.2016 року (ВП 50488786). При цьому, виконавчий збір в сумі 133746,55 грн. (10% від суми боргу) був стягнутий з боржника за постановою державного виконавця від 19.04.2016 року. Надалі, виконавче провадження відкрито повторно 22.07.2016 (ВП №51776076) в межах якого і продовжувалось стягнення виконавчого збору в сумі 133746,55 грн.

Отже, з урахуванням редакцій ст. 27 Закону N 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості у ВП № 51776076, база обрахунку виконавчого збору змінювалась: у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі N 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону N 1404-VIII в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону N 1404-VIII в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Як свідчать матеріали справи, при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 19.11.2020 ВП № 51776076, державний виконавець виходив саме з положень частини другої статті 27 Закону N 1404-VIII, чинних після 28 серпня 2018 року, тобто розраховував виконавчий збір від суми, що підлягала примусовому стягненню.

Втім, судом з матеріалів справи встановлено, що в межах виконавчого провадження ВП №51776076 державним виконавцем забезпечено стягнення заборгованості за виконавчим документом з боржника ОСОБА_1 за період з серпня 2016 року по лютий 2020 року на суму лише 32064,89 грн., за рахунок відрахувань з його пенсії, а також за рахунок цих же виплат забезпечено стягнення виконавчого збору в сумі 3190,54 грн. Інша ж сума основної заборгованості за виконавчим документом була погашена боржником поза межами виконавчого провадження шляхом набуття стягувачем права власності на предмет іпотеки згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, державним виконавцем вчинено дії, внаслідок яких стягнуто з боржника борг у загальному розмірі 32064,89 грн. (10% з яких становить 3206,49 грн.).

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що урахуванням того, що внесені Законом України від 3 липня 2018 року N 2475-VIII зміни до статті 27 Закону N 1404-VIII погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника усієї суми коштів за виконавчим листом (1337465,55 грн.), у відповідача були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в розмірі, який визначений у спірній постанові від 19.11.2020 ВП 51776076 - 133746,55 грн. За таких обставин суд вважає, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону N 1404-VIII, прийнята відповідачем не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені законодавством України, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 по справі № 1340/5053/18.

Отже, в цій частині заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо іншої позовної вимоги про зобов`язання відповідача скасувати всі заходи примусового виконання рішення у виконавчому провадженні ВП 64202084, то суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке.

Дійсно, оскаржувана постанова від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору по своїй суті являлась виконавчим документом в розумінні п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону N 1404-VIII, на підставі якої державним виконавцем 21.01.2021 винесена постанова про відкриття нового виконавчого провадження ВП № 64202084.

В той же час, скасування в судовому порядку постанови про стягнення виконавчого збору від 19.11.2020 свідчить про те, що така постанова, як виконавчий документ, не підлягає виконанню. Отже, наслідком цього має бути те, що відкрите за такою постановою виконавче провадження ВП №64202084 підлягає закінченню на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону N 1404-VIII (скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).

Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені у статті 40 Закону N 1404-VIII, згідно частини першої якої у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача скасувати всі заходи примусового виконання рішення у виконавчому провадженні ВП 64202084, стосується майбутніх дій, які можуть відбутися лише за наслідками закінчення виконавчого провадження. При цьому вчинення відповідних дій є компетенцією та визначеним законом обов`язком державного виконавця при прийнятті рішення про закінчення виконавчого провадження.

Разом із тим, враховуючи, що наразі державним виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження ВП № 64202084 не приймалось, а постанова про відкриття виконавчого провадження від 21.01.2021 ВП № 64202084 не є предметом даного позову, тому і правових підстав для зобов`язання відповідача вчиняти відповідні дії у ВП № 64202084 в суду не має.

Отже, в цій частині в позові необхідно відмовити.

Відповідно до положень, закріплених статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено в частині 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У той же час відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Щодо витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Так, позивачем була заявлена вимога майнового характеру про скасування постанови про стягнення виконавчого збору на суму 133746,55 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1337,50 грн. (1% від суми позову), що підтверджується банківською квитанцією № ПН4011504 від 22.02.2021, оригінал якої наявний в матеріалах справи.

Оскільки судом оскаржувана постанова від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору скасовано повністю, тому і витрати пов`язані із оплатою судового збору за таку позовну вимогу майнового характеру підлягають відшкодуванню в повному обсязі на суму 1337,50 грн. (тобто 1% від суми задоволених позовних вимог - п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір") за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору б/н про правничу допомогу від 22.02.2021, детальний опис робіт, виконаних адвокатом Кучером В.М. та витрат позивача, необхідних для надання йому правової допомоги від 22.02.2021, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатом Кучером В.М. адвокатською діяльністю № 740 від 05.12.2011, копію квитанції за формою КО-1 до прибуткового касового ордера № 01/2-21 від 22.02.2021 про прийняття від ОСОБА_1 оплати за надані послуги правничої допомоги на суму 5000 грн.

Так, за умовами договору б/н від 22.02.2021 про правничу допомогу, укладеного між адвокатом Кучером Вячеславом Миколайовичем (адвокат) та позивачем ОСОБА_1 (клієнт), адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу шляхом захисту його інтересів у зв`язку з неправомірними рішеннями Жмеринського міськрайонного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у виконавчих провадженнях № 51776076 та № 64202084 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 133746,55 грн., а саме:

- консультування з відповідних питань;

- збір доказів на підтвердження позовних вимог;

- підготовка процесуальних документів (позову, інших заяв процесуального характеру);

- участь у судовому розгляді справи.

Як зазначено у договорі, клієнт за виконану адвокатом роботу оплачує гонорар, який розраховується в залежності від складності справи та виконаних робіт; витраченим часом та обсягом робіт, ціною позову та значенням справи для замовника: у фіксованому розмірі - 5000 грн. за консультування, збирання доказів та складання позовної заяви; та у вигляді погодинної оплати в розмірі 1500 грн. за одну годину роботи в суді.

У відповідності до статті 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з детального опису робіт, виконаних адвокатом Кучером В.М. , останнім виконано наступні роботи: вивчення теми звернення, консультація та допомога у збирання доказів - 1500 грн.; підготовка позовної заяви - 3500 грн., а всього - 5000 грн.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.04.2019 року по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Судом встановлено, що згідно копії квитанції форми № КО-1 до прибуткового касового ордера №012-21 від 22.02.2021, позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Кучеру В.М. в рахунок наданих послуг кошти в сумі 5000 грн. Отже, такі витрати позивача в розмірі 5000 грн. на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та доводяться належними і допустимим доказами.

Втім, з огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

В даному випадку судом встановлено, що розмір понесених позивачем витрат в якості гонорару адвоката за надані послуги в сумі 5000 грн. включав в себе складання адвокатом позовної заяви, яка в первинній редакції містила чотири позовних вимоги.

В той же час, позивачем до відкриття провадження у справі згідно письмової заяви від 12.03.2021 було відкликано дві позовні вимоги (щодо скасування постанов державного виконавця від 21.01.2021 та від 10.02.2021 у ВП №64202084), про що судом на підставі п. 2 ч. 4 ст. 169 КАС України постановлено ухвалу від 16.03.2021. Також суд враховує і ту обставину, що іще одна позовна вимога зобов`язального характеру була залишена судом без задоволення за наслідками розгляд цієї справи.

Отже, вищевикладені обставини вказують на те, що фактичний розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в цьому випадку має зазнати певного коригування. А враховуючи, що в кінцевому результаті заявлений адміністративний позов задоволено судом частково, тому суд доходить висновку, що виходячи із співмірності понесених витрат, розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката належить задовольнити в сумі 2500 грн. (5000/2).

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 1337,50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72, 90, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 268, 269, 287, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 19.11.2020 про стягнення виконавчого збору винесену у виконавчому провадженні ВП № 51776076.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1337 грн. 50 коп. (тисяча триста тридцять сім гривень 50 копійок), а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмір 2500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Повне судове рішення складено і підписано 25.03.21.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Жмеринський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (, місцезнаходження: вул. В. Брезденюка, 19, м. Жмеринка, Вінницька область, 23100).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович