Справа № 120/4781/20-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

16 березня 2021 р. Справа № 120/4781/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кобильняк А.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1: Пилипіва С.О.,

представника відповідача 2: не з`явився,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 та матеріали адміністративної справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Військової частини НОМЕР_1 , Головного управління Національної гвардії України

про: визнання дій та бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1), Головного управління Національної гвардії України (далі - відповідач-2) про визнання дій та бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії.

Відповідно за заявлених позовних вимог, позивач просить ( т. 1 а.с. 6, 79, 206 ):

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 протиправними;

- визнати бездіяльність військової частини протиправною;

- визнати дії Головного управління Національної гвардії України протиправними;

- визнати бездіяльність Головного управління Національної гвардії України протиправною;

- зобов"язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України взяти на облік нещасний випадок ( травма отримана під час ДТП ), який стався в період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 при виконанні службових обов"язків;

- зобов"язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України визнати факт отримання травми під час виконання службових обов"язків та надати акт Н-1* ( НТ *).

Позовні вимоги мотивовані протиправними діями відповідачів щодо проведення службового розслідування обставин факту участі заступника командира частини з тилу - начальника тилу підполковника ОСОБА_1 в ДТП, яке сталось 20.10.2018 під час проходження позивачем військової служби.

При цьому позивач вказує на приховування та затягування розслідування військовою частиною НОМЕР_1 , зазначає, що проведення такого виду розслідування за даних обставин не передбачено наказом МВС України від 13.03.2018 року №188 та пунктом 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ відповідно якого проводилось службове розслідування, що вказано у наказі командира військової частини НОМЕР_1 №68. Натомість проведення спеціального розслідування передбачено наказом №1346 МВС України. Також протиправність дій та бездіяльність полягають у не наданні позивачу для ознайомлення документів проведеного спеціального розслідування. Позивач вказує, що службове розслідування проводилося у військовій частині НОМЕР_1 , натомість військова частина не взяла на облік нещасний випадок ( травма отримана під час ДТП ), який стався в період проходження служби при виконанні службових обов"язків.

В обгрунтування протиправних дій та бездіяльності Головного управління Національної гвардії України позивач зазначає, що в листі від 03.07.2019 року до Головного управління НГУ він просив зобов"язати військову частину НОМЕР_1 надати йому копії матеріалів спеціального розслідування. Натомість отримав відповідь листом від 24.07.2019 року рекомендаційного характеру про повторне звернення у встановленому законом порядку до керівництва військової частини НОМЕР_1 з метою отримання копій зазначених документів. Позивач вказує, що при цьому Головним управлінням Національної гвардії України було порушено ряд пунктів наказу МВС України від 27.12.2002 року № 1346 ( т. 1 а.с. 65 - 73, а.с. 205 ).

Ухвалою суду від 30.09.2020 відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Також, даною ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

21.10.2020 від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 заперечує проти задоволення адміністративного позову (а.с. 134 - 135 т. 1 ). Разом з відзивом на позовну заяву, представником відповідача-1 подано клопотання про застосування строків позовної давності ( а.с. 136 т. 1 ). У вказаному клопотанні представник відповідача 1 зазначає, що за результатами розслідування обставин факту участі заступника командира частини з тилу - начальника тилу підполковника ОСОБА_1 в ДТП, яке сталось 20.10.2018 під час проходження позивачем військової служби, після затвердження відповідного висновку згідно вимог наказу МВС України №1346 від 27.12.2002 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України» 09.04.2019 за вих. №50/08/20-923 рекомендованим листом на адресу позивача був надісланий Акт за формою Н-5, який було отримано під особистий підпис 11.04.2019, що підтверджується відомостями інтернет ресурсу ПАТ «Укрпошта» за штрих кодовим ідентифікатором № 076.

Таким чином, саме 11.04.2019 року позивачу стало відомо про прийняте військовою частиною НОМЕР_1 рішення.

За правилами ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Враховуючи наведене представник відповідача просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача до військової частини НОМЕР_1 та з цих підстав відмовити у задоволенні позову.

26.10.2020 позивачем подано до суду заперечення щодо застосування строків позовної давності, в яких він зазначає, що відповідач в своєму клопотанні посилається на ч. 1 та 5 ст. 122 КАС України, проте повністю ігнорує ч. 4 ст. 122 КАС України відповідно до якої, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Позивач зазначає, що він скористався правом досудового вирішення спору і неодноразово звертався до командування частини та командування Національної гвардії України з листами, а також звернувся до народного депутата України ОСОБА_2 , який в свою чергу давав запит командуванню частини та командуванню Національної гвардії України, на який надійшла остання відповідь від військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2020 року №50/08/33-1870. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено. В зв"язку з чим просить відмовити в задоволенні клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності ( а.с. 157 - 158 т. 1 ).

В ході проведення підготовчого провадження в справі судом було витребувано у відповідачів ряд доказів ( т. 2 а.с. 6 - 7, 122).

У підготовчому засіданні 16.03.2021 судом поставлено на розгляд питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом та застосування наслідків його пропуску.

Представник Військової частини НОМЕР_1 своє клопотання підтримав, вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Позивач проти задоволення клопотання відповідача 1 заперечував, з підстав викладених ним у запереченнях від 26.10.2020, на уточнююче запитання суду пояснив, що вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки він скористався правом досудового вирішення спору.

Головне управління Національної гвардії України уповноваженого представника у судове засідання не направило, хоча було належним чином повідомлене про дату, час та місце проведення судового засідання.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

На підставі викладеного, суд вважає за можливо провести підготовче судове засідання без участі представника відповідача 2.

Розглядаючи заявлене відповідачем-1 клопотання щодо застосування строків позовної давності, та вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом та застосування наслідків його пропуску, суд виходив з наступного.

Виходячи з доводів заявленого клопотання суд розцінює клопотання представника відповідач-1 про застосування строків позовної давності, як клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, у зв`язку з пропуском позивачем передбаченого законом строку звернення до адміністративного суду.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовано статтею 122 КАС України. Зокрема, частиною першою цієї статті визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, за загальним правилом строк звернення до адміністративного суду особи становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Інші строки звернення допускаються, але вони мають бути чітко встановлені Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами.

Позивач 10.09.2020 року звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому вказує на протиправні дії та бездіяльність відповідачів при проведенні службового розслідування обставин факту участі заступника командира частини з тилу - начальника тилу підполковника ОСОБА_1 в ДТП, яке сталось 20.10.2018 під час проходження позивачем військової служби.

Відповідно до пункту 3.8 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 № 1346 (далі - Порядок 1346) комісія з розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) зобов`язана протягом трьох діб після утворення комісії: обстежити місце події, опитати свідків і осіб, причетних до неї, і одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо; визначити відповідність умов служби (праці, навчання) вимогам нормативно-правових актів про охорону праці; з`ясувати обставини і причини, що призвели до нещасного випадку (у тому числі поранення), визначити осіб, які припустилися порушення нормативно-правових актів, а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; визначити, чи трапився нещасний випадок (у тому числі поранення) у період проходження служби при виконанні службових обов`язків (не пов`язаний з виконанням службових обов`язків); скласти акт розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) за формою Н-5* у трьох примірниках, а також акт за формою Н-1* (НТ*) у п`яти примірниках і передати їх на затвердження керівнику підрозділу, який призначив комісію. У разі необхідності встановлений термін розслідування може бути продовжений керівником, який призначив комісію.

Відповідно до пункту 3.14 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, керівник підрозділу повинен розглянути і затвердити акти за формою Н-1* (НТ*) протягом доби після закінчення розслідування, а щодо випадків, які сталися за межами підрозділу, - протягом доби після одержання необхідних матеріалів.

Згідно з пунктом 3.15 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України затверджені акти Н-1* (НТ*) разом з актом розслідування нещасного випадку Н-5* не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування видаються потерпілому або його довіреній особі. На вимогу потерпілого керівник зобов`язаний ознайомити потерпілого або особу, яка представляє його інтереси, з матеріалами розслідування нещасного випадку.

Матеріали адміністративної справи свідчать, що за результатами розслідування нещасного випадку, що стався 20.10.2018 за участі заступника командира військової частини з тилу - начальника тилу підполковника ОСОБА_1 , складено акт форми Н-5* від 05.04.2019 ( т. 1 а.с. 91 - 95 ).

Як зазначено позивачем у позовній заяві та підтверджено матеріалами справи, вказаний акт ним отримано 11.04.2019 року ( т. 1 а.с. 2 ).

Зазначене також підтверджується заявою позивача від 13.04.2019 року на адресу командира військової частини НОМЕР_1 , в якій він зазначає про отримання 11.04.2019 року листа про закінчення спеціального розслідування ( а.с. 96 - 97 т. 1).

Також суд зазначає, що з вересня 2019 року - з моменту отримання останнього листа від Головного управління Національної гвардії України від 23.08.2019 року щодо розгляду звернень позивача про проведення перевірки об"єктивності проведення військовою частиною НОМЕР_1 спеціального розслідування за фактом отримання позивачем травми під час ДТП 20.10.2018, а також ознайомлення позивача зі всіма матеріалами розслідування, позивачу було відомо про дій та бездіяльність Головного управління Національної гвардії України, які, як вважає позивач, є протиправними, оскільки порушують його права, і відповідно є предметом оскарження в даній справі ( т. 1 а.с. 213 - 214, т. 2 а.с. 176 - 178 ).

Позивача у своїх запереченнях на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності зазначає, що ним не пропущено строк для подання даного позову, оскільки він вживав заходи досудового врегулювання, а саме направляв запити до відповідача та командування Національної гвардії України, а також звертався до народного депутата України із зверненнями, останню відповідь на які він отримав 30.06.2020 року, а отже вважає що ним не пропущено строк для подання даної позовної заяви.

Законодавство не містить чіткого визначення поняття досудового врегулювання спору.

Згідно з частиною четвертою статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до частини першої статті 17 КАС України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

У Рекомендації №R(86) Комітету міністрів державам-членам Ради Європи від 16 вересня 1986 року стосовно заходів із недопущення і скорочення надмірного робочого навантаження на суди пропонується сприяти примиренню сторін як поза судовою системою, так і до або під час судового розгляду (передбачати, разом із відповідними стимулами, процедури примирення до судового провадження або інші способи врегулювання спорів поза рамками судового провадження), а також визначити органи поза судовою системою, до яких сторони зможуть звертатися для розв`язання позовних спорів на невеликі суми і в питаннях деяких конкретних галузей права.

Виходячи з аналізу викладених норм та практики Верховного Суду (постанова від 26 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.002643), досудове врегулювання спору це вчинення сукупності дій, за допомогою яких юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків.

Пунктом 3.29 Порядку №1346 контроль за своєчасним і об`єктивним розслідуванням нещасних випадків (у тому числі поранень), їх документальним оформленням та обліком, виконанням заходів щодо усунення їх причин здійснюють служби державного нагляду за охороною праці системи МВС України відповідно до їх компетенції та повноважень.

Ці служби мають право вимагати від керівника складання актів розслідування нещасних випадків Н-5* та актів Н-1* (НТ*), їх скасування та перегляд, якщо встановлено, що допущено порушення вимог цього Порядку чи інших нормативно-правових актів про охорону праці, або висновок комісії з розслідування нещасного випадку не відповідає обставинам події.

Посадова особа служби державного нагляду за охороною праці має право у разі необхідності (надходження скарги, незгода з висновками розслідування обставин та причин нещасного випадку, поранення або його приховування від розслідування тощо) вимагати проведення розслідування нещасного випадку і видавати обов`язкові для виконання керівником приписи за встановленою формою Н-9* (додаток 7) щодо необхідності складання акта за формою Н-1* та взяття нещасного випадку (у тому числі поранення) на облік.

Відповідно до пп. 6.1.10. п. 6.1 Положення про служби державного нагляду за охороною праці системи МВС начальник відділу Служби державного нагляду за охороною праці системи МВС забезпечує особистий прийом громадян, що звернулися до МВС з питань державного нагляду за охороною праці. У встановленому порядку розглядає скарги, заяви, листи та іншу кореспонденцію, що находить до Відділу ДНОП, дає доручення щодо її своєчасного й об`єктивного розгляду.

Суд критично оцінює доводи позивача, що ним протягом 2019 - 2020 років вживалися заходи досудового врегулювання спору і останній лист - відповідь він отримав 30.06.2020 року, а відтак, на його думку, він не пропустив строк звернення до суду, виходячи з такого.

Зміст неодноразових звернень позивача до військової частини НОМЕР_1 свідчить, що такі звернення не можуть вважатись формою досудового врегулювання спору в спірних правовідносинах, і більш того принаймні вже 11.12.2019 року позивачу було повідомлено військовою частиною НОМЕР_1 що на його неодноразові звернення, які були ідентичними, неодноразово надано відповідні відповіді та роз"яснено, що звернення з одного і того ж питання, від одного і того ж громадянина, що вирішено по суті, повторно не розглядаються (т. 1 а.с. 151, 97 - 100 ).

Крім того, подання таких звернень жодним чином не позбавляли позивача можливості звернутись до суду за захистом своїх прав, які він вважав порушеними, у визначений законом строк, натомість позивач на власний розсуд обрав спосіб неодноразових звернень до відповідачів в справі та народного депутата України що, в свою чергу, не є формою досудового врегулювання спору та не вказує на поважність причин пропуску строку звернення до суду.

При цьому навіть зі звернення позивача від 26.12.2019 року до народного депутата України ОСОБА_2 вбачається, що позивач на той час був цілком обізнаний про порушення своїх прав, а саме про дії та бездіяльність відповідачів, які є предметом оскарження в даній справі. Зазначене вбачається як зі змісту звернення, так і з переліку додатків до нього ( т. 1 а.с. 152 - 156 ).

У рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, суд зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Крім іншого, у постанові від 14 червня 2018 року (справа № 800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Отже, на переконання суду, строк на звернення до суду ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 слід обчислювати з 11.04.2019, а до Головного управління Національної гвардії України - з вересня 2019 року.

При цьому суд повторно наголошує, що принаймні станом на 26.12.2019 року (направлення позивачем звернення до народного депутата України ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 152 - 156 ), позивач був цілком обізнаний про порушення своїх прав, а саме про дії та бездіяльність відповідачів, які є предметом оскарження в даній справі.

Проте, з даним адміністративним позовом звернувся до суду лише 10.09.2020 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення до суду визначений абз. 1 ч.2 ст.122 КАС України, а підстави пропуску визнаються судом неповажними.

При цьому пояснення позивача щодо звернення до суду в строк, визначений ч. 4 ст. 122 КАС України, суд оцінює критично, оскільки спірні правовідносини ( виходячи з їх змісту ) не передбачають законодавчої можливості досудового порядку вирішення спору, а тим паче не встановлюють його обов"язковості.

Згідно з ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 240 КАС України про залишення позовної заяви без розгляду суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена.

В той же час, відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 183 КАС України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі вище наведеного, суд приходить до висновку про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Головного управління Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії.

Керуючись ст.ст. 122, 123,183, 240, 248, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:
Клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про застосування строків позовної давності задовольнити частково.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Головного управління Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 23.03.2021.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна