Справа № 420/3541/20
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/3541/20

Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 13 жовтня 2020 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Бітова А.І. Градовського Ю.М.,

при секретарі Ісмієвій А.І.,

за участі:

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта Вальчука І.О.,

представника відповідача Стужука О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про проходження публічної служби,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державному бюро розслідувань, а саме: визнання протиправним та скасування наказу від 09 квітня 2020 року № 248-ос; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що у межах спірних правовідносин позивача з порушенням вимог трудового законодавства звільнено зі служби в ДБР у зв`язку зі скороченням його посади.

В даному випадку апелянт вважає, що при скороченні його посади фактично не відбулось зміни статусу ДБР та зменшення кількості штатних посад у ДБР, а тому йому безпідставно не запропоновано обійняти вакантні посади.

Крім того, апелянт вважає, що оскаржений наказ про його звільнення підписано особою, яка не мала права його підписувати.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу, у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин позивача правомірно звільнено зі служби у зв`язку зі скороченням його посади.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державного бюро розслідувань від 01 листопада 2018 року №164-ос ОСОБА_1 з 02 листопада 2018 року призначено на посаду слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідувань злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань, яка належала до посад державної служби категорії «В».

При цьому, 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 складено присягу державного службовця.

В свою чергу, 10 березня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення, в якому зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 «Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань» та від 27 лютого 2020 року № 21 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпис центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік» скорочуються посади слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань.

Крім того, в повідомленні зазначено, що по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення відповідного попередження державний службовець буде звільнений зі служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу».

Згодом, 09 квітня 2020 року Державним бюро розслідувань прийнято наказ №248-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань», яким звільнено ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису.

Не погоджуючись з правомірністю свого звільнення з державної служби позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивача правомірно звільнено з державної служби у зв`язку із скороченням займаної ним посади, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» визначено правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Згідно ч. 5 ст. 14 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань», трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

При цьому, Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про державну службу», державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Крім того, Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 6 вказаної статті встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивача 09 квітня 2020 року звільнено з посади слідчого першого слідчого відділу першого управління організації досудових розслідувань (управління з розслідувань злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань у зв`язку із скороченням посади державної служби, яке відбулось внаслідок зміни структури та штатного розпису Державного бюро розслідувань.

В даному випадку, указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

При цьому, наказом Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 визнано таким, що втратив чинність наказ Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», а також затверджено нову структуру центрального апарату Державного бюро розслідувань.

Тому, за наслідком видання та на виконання відповідних наказів, відбулась зміна структури центрального управління Державного бюро розслідувань, зокрема, в його складі утворено новий структурний підрозділ Головне слідче управління.

В свою чергу, у зв`язку з ліквідацією Першого управління організації досудових розслідувань, тобто структурного підрозділу державного органу у якому позивач проходив службу, на виконання вимог ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України, позивача повідомлено про майбутнє звільнення з державної служби по закінченню 30 календарних днів з дня його повідомлення.

При цьому, по закінченню відповідного строку позивача звільнено з державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу».

Між тим, як вбачається із зібраних матеріалів справи та наданих сторонами пояснень, при звільненні позивача зі служби суб`єктом владних повноважень не запропоновано позивачу жодної вакантної посади у його новоутворених структурних підрозділах.

В свою чергу, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у межах доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, з аналізу вищевикладених положень ЗУ «Про державну службу» вбачається, що станом на момент звільнення позивача зі служби законодавцем передбачено у якості підстави для припинення державної служби факт скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

В свою чергу, як зазначено вище, структурний підрозділ Державного бюро розслідувань у якому проходив службу позивач до звільнення ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.

Тому, колегія суддів вважає, що скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, є достатньою підставою для його звільнення зі служби.

При цьому, колегія суддів не приймає посилань апелянта на необхідність дослідження процесу зміни статусу Державного бюро розслідувань, як правоохоронного органу, так як у межах спірних правовідносин позивач мав статус державного службовця, склав Присягу державного службовця, а тому при здійсненні перевірки правомірності його звільненні зі служби за ЗУ «Про державну службу» суду необхідно перевірити чи дотримано суб`єктом призначення встановлених гарантій проходження державної служби та вимоги загального трудового законодавства.

З аналогічних підстав колегія суддів не приймає посилань апелянта на те, що на нього не поширювались вимоги ЗУ «Про державну службу» при його звільненні з Державного бюро розслідувань.

Крім того, колегія суддів не приймає посилань апелянта на необхідність проведення порівняння штатних розписів Державного бюро розслідувань, а також кількості штатних посад у відповідному органі, зміна яких стала підставою для звільнення позивача зі служби, так як законодавцем передбачено можливість припинення державної служби за наслідком скорочення посади державної служби без скорочення чисельності або штату державних службовців у відповідному органі.

Також, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності у нього значного стажу діяльності у правоохоронних органах, наявності заохочень та відсутності дисциплінарних стягнень, так як необхідність врахування переважного права на залишення на роботі при звільненні працівника, яка передбачена загальним трудовим законодавством, не поширюється на державних службовців.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що чинними на момент звільнення позивача зі служби приписами ЗУ «Про державну службу» передбачено лише право, а не обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю вакантні посади у відповідному органі.

При цьому, колегія суддів не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин приписи загального трудового законодавства, якими передбачено обов`язок роботодавця пропонувати працівникові іншу роботу у разі зміни його організаційної структури, так як зазначено вище, спірні правовідносини у цій частині врегульовано ЗУ «Про державну службу», який є спеціальним нормативно-правовим актом.

Крім того, щодо доводів апелянта про те, що виконуючий обов`язки директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 не мав права підписувати оскаржуваний наказ про звільнення позивача зі служби, оскільки наказ про його призначення тимчасово виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань від 17 березня 2020 року є протиправним, колегія суддів зазначає, що перевірка правомірності відповідного наказу не входить до предмету спору у даній справі, а як наслідок колегія суддів позбавлена можливості надавати йому відповідну правову оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин відсутні підстави вважати, що позивача протиправно звільнено з державної служби.

В свою чергу, судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права, достатніх для скасування його рішення, при вирішенні справи не допущено, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 24 березня 2021 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.І. Бітов

Ю.М. Градовський