Справа № 520/8366/2020
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 р.Справа № 520/8366/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представника позивача Іванова Д.А.

представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 21.12.20 року по справі № 520/8366/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.05.2020 р. № 167-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є палестинцем. При цьому, позивачем вказано, що у Палестині на даний час його життю загрожує небезпека, а існуюча влада не може його захистити. Позивач прибув на Україну у 2009 році та навчався у Харківському Національному університеті ім. В.Н. Каразіна на медичному факультеті, однак через фінансову заборгованість та провал іспиту «Крок-2» 03.07.2017 р. був виключений з університету. При цьому, позивачем вказано, що після отримання нових доказів, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача зазнати переслідувань від терористичного угрупування ХАМАС позивач повторно звернувся за захистом в Україні. Отже, позивачем вказано, що він має побоювання, що у випадку повернення до місця колишнього проживання його будуть переслідувати через політичні переконання. Представники руху ХАМАС регулярно розправляються із людьми, яких вони вважають своїми супротивниками. Таких осіб піддають тортурам, принижуючому гідність поводженню, тримають без суду та слідства та вбивають. Також, позивачем вказано, що права мешканців Сектору Газа постійно порушуються з боку держави Ізраїль, яка з продовжує повітряну, морську та сухопутну блокаду цього регіону з 2007 року, що призводить до надзвичайно важкої гуманітарної ситуації у регіоні. Блокада з боку Ізраїлю та діяльність угрупування ХАМАС призводять до систематичного порушення прав людини, тяжкої гуманітарної кризи, насилля у Секторі Газа та створюють ситуацію, що загрожує його життю, безпеці та свободі. Позивачем вказано, що він звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 24.06.2020 р. отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №50 від 01.06.2020 р. про те, що відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21.05.2020 р. № 167-20. Зазначене рішення, на думку позивача, є необґрунтованим, незаконним та порушує його права, оскільки Державною міграційною службою України при винесенні оскаржуваних рішень не здійснено належного вивчення матеріалів по його справі та по країні походження.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що під час звернення за захистом 12.09.2019р. надав документальні докази, які свідчать про загрозу для нього в Секторі Газа (лист від організації ФАТХ від 31.01.2019р. (оригінал); інформацію про країну країну походження, яка свідчить про те, що об`єднання ФАТХ та ХАМАС не відбулось, вказані угрупування залишились ворожими один до одного, а блокада Ізраїлем Сектору Газа та військові зіткнення продовжились; сімейну картку (Близькосхідне агентство ООН для допомоги палестинським біженцям і організації робіт, яке діє на території Західного берегу ріки Йордан, Східному Єрусалимі, Сектору Таза, Йорданії, Сирії, Лівані), де вказано ім`я позивача. Оскільки, позивач знаходиться поза межами зони дії БАПОР та не може туди повернутись з міркувань безпеки (Сектор Таза) або через юридичні перепони (відсутність підстав для проживання на інших територіях де здійснює свій мандат БАПОР), а отже позивач повинен бути визнаний в Україні біженцем, на підставі параграфа 2 статті D1 Конвенції «Про біженців».

Позивач вважає, що суд першої не дослідив вказані обставини, які можуть слугувати підставами для визнання позивача біженцем або особою, які не були досліджені в рамках розгляду справи №2040/7397/18.

Висновок, що звернення позивача до територіального органу ДМС України із заявою про набуття міжнародного захисту було обумовлене лише потребою у легалізації в України не підтверджено жодними доказами та не є обґрунтованим, саме після скасування посвідки на тимчасове проживання у позивача остаточно сформувались його суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань у місці колишнього проживання, оскільки позивач опинився під ризиком примусового повернення до місця де може стати жертвою переслідувань, тортур, жорстокого та принижуючого гідність поводження.

Позивач зазначає, що той факт що він вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

Позивач наголошує, що зазначений висновок третьої особи є лише припущенням та не відповідає реальній ситуації у Секторі Газа. З невідомих причин, третьою особою не досліджувались взаємовідношення між ФАТХ та ХАМАС після жовтня 2017р., та взагалі не була досліджена ситуація із безпекою та правами людини в Секторі Газа.

Також позивач зазначає, що третя особа просто скопіювала інформацію, яка була використана у попередньому висновку про відмову позивачу у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, на підставі, якого було прийнято рішення ДМС України від 17.08.2018р. №277-18.

ДМС України самостійно не робила заходів передбаченими пунктами 6.1 та 6.2 Правил, а лише погодилися з висновком Управління про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, який був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених позивачем без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення.

Позивач зауважує, що підтримавши висновок Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області та відмовивши позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач порушив п. 6.1 Правил, п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, суд першої інстанції, так само як і відповідач при прийнятті спірного рішення, не встановили всіх обставин у справі та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивача та доказам наданим на їх підтвердження, а саме тому, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди від представників руху ХАМАС, через його політичні переконання, інформація, щодо існування військового конфлікту ситуації систематичного порушення прав людини у Секторі Газа через діяльність вказаного руху та Держави Ізраїль та можливість набуття статусу біженця на підставі ст. Ш Конвенції «Про біженців».

Відповідач скориставшись своїм правом подав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача в якому зазначено, що позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту 12.09.2019 року, але отримав відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку оскаржував в судовому порядку. В подальшому, позивач, як він повідомив, отримав лист з Палестини про підтвердження того, що насправді був у лавах Руху за національне визволення Палестини «ФАТХ» та його життя знаходиться у небезпеці у разі повернення до сектору Газа.

Також представником відповідача вказано, що під час дослідження матеріалів особової справи було проаналізовано усі елементи та повідомлені позивачем обставини, після чого встановлено, що позивач прожив в Україні 10 років, але ніякою діяльністю, пов`язаною з «ФАТХ» не займався, а твердження стосовно ймовірного переслідування викликають сумніви. Також вказано, що твердження заявника про неможливість повернення до країни не аргументовано та не підтверджено жодними доказами.

Отже, на думку відповідача, позивач звернувся за захистом в Україні з метою легалізації свого перебування. Таким чином, при подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідали б вимогам п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таким чином, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки при прийнятті рішення відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Джидда Королівства Саудівська Аравія. Позивач не являється військовозобов`язаним, оскільки в Палестині немає армії. Позивач повідомив, що входить до складу Руху за національне визволення Палестини ФАТХ Північної провінції Сектору Газа.

Під час судового розгляду справи встановлено, що 12.09.2019 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.06.2020 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №50 від 01.06.2020 року про відмову відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

На підставу вказаного повідомлення зазначено рішення Державної міграційної служби України від 21.05.2020 р. № 167-20.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Слід зазначити, що приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також колегія суддів звертає увагу, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Так, частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Джидда Королівства Саудівська Аравія. Позивач повідомив, що входить до складу Руху за національне визволення Палестини ФАТХ Північної провінції Сектору Газа.

Через своє перебування в рядах політичного руху за національне визволення Палестини ФАТХ Північної провінції Сектору Газа, позивач в травні 2008 року був затриманий озброєними представниками руху ХАМАС, а саме його зупинили просто на вулиці Салах Ед-Дин на шляху додому, надягли кайдани, зав`язували очі та вивезли у невідомому для нього напрямку.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що протягом багатьох годин знаходився в кайданах у невідомому приміщенні та був підданий побиттю палками, образам, приниженням. Його запитували про його відносини з ФАТХ, яка саме його роль в цьому русі, та одночасно лихословили про його сім`ю. Також запитували про те з ким із лідерів руху ФАТХ він спілкується, від кого отримує фінансування, з ким зустрічається. Позивачем було вказано, що це його особистий політичний вибір після чого був знову побитий та ображений. Після підписання угоди про неприйняття участі у будь-якій політичній діяльності проти ХАМАС та про неприйняття участі у заходах ФАТХ його відпустили, надягли на очі пов`язку, посадили в машину та привезли на те саме місце де затримали, зняли кайдани та викинули з автівки. Такі арешти та погрози з боку озброєних представників ХАМАС продовжувалися неодноразово протягом кількох місяців та призвели до виникнення у позивача страху за його життя та майбутнє.

Також в апеляційній скарзі позивачем вказано, що через зазначені події він в грудні 2008 року вирішив поїхати з міста Газа, та взявши документи, направився до міста Рафах на Єгипетсько-Палестинському кордоні. Легально, проте без відома ХАМАС, заявник перетнув кордон з Палестинської частини Рафах до Єгипетської частини Рафах, звідки замовив машину до міста Суец. Прибувши до міста придбав квиток на корабель до міста Джидда в Саудівській Аравії, де на той час жив та працював його батько. З грудня 2008 року до вересня 2009 року заявник мешкав в Саудівській Аравії в місті Джидда разом зі своїм батьком.

В подальшому, у вересні 2009 року позивач отримав візу на навчання та 15.09.2009 року прилетів в Україну до міста Київ. Позивач прибув до міста Харкова та розпочав своє навчання на підготовчому факультеті Харківського Національного університету радіоелектроніки та через рік поступив на навчання до Харківського Національного університету ім. В.Н. Каразіна на медичний факультет. В подальшому, позивач був відрахований з 6-го курсу вказаного навчального закладу наказом № 432 від 03.07.2017 року за невиконання навчального плану, а саме за отримання незадовільної оцінки на атестаційних екзаменах та за не складання ліцензійного інтегрованого іспиту Крок-2 та за порушення умов контракту, а саме за фінансову заборгованість.

Як вказує позивач в апеляційній скарзі, він у зв`язку з неможливістю повернутися до Палестини через політичні провокації та через свою приналежність до політичного руху ФАТХ, 29.08.2017 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС у Харківській області.

03.09.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було повідомлено про те, що відповідно до ст. 6 Закону відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України ОСОБА_1 від 17.08.2018 р. №277-18.

Позивач, вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 року по справі №2040/7397/18 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року по справі № 2040/7397/18 - залишено без змін.

Вдруге позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління ДМС України в Харківській області 12.09.2019 року, але наказом Державної міграційної служби України від 24.06.2020 року №167-20 було відмовлено відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що рішення Державної міграційної служби України від 24.06.2020 року №167-20 прийнято на підставі висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту висновку вбачається, що після закінчення процедури судового оскарження наказу відповідача від 17.08.2018 р. №277-18, заявник шляхом нового звернення повідомив, що отримав лист через RedEx Express про підтвердження того, що він насправді був у лавах Руху за національне визволення Палестини «ФАТХ» та насправді його життя знаходиться в небезпеці у разі повернення до сектору Газа.

У поданій до третьої особи заяві-анкеті позивачем було вказано, що отриманий ним документ з Палестини має вагоме значення при розгляді його заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник повідомив, що є громадянином Палестини, на підтвердження цього факту надав оригінал проїзного документу № НОМЕР_1 виданого 26.09.2010 органом Ramallah, терміном дії до 25.09.2015, а також оригінал проїзного документу № НОМЕР_2 виданого 03.06.2015 органом Ramallah, терміном дії до 02.06.2020, та нотаріально засвідчений переклад проїзного документу № 3654717 виданого 03.06.2015 органом Ramallah, терміном дії до 02.06.2020 року.

Зі змісту висновку вбачається, що до своєї заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник додав оригінал з нотаріально завіреним перекладом на українську мову листа Руху за національне визволення Палестини «ФАТХ» від 31.01.2019 року. При цьому, вказано, що достовірність цього документу перевірити не вбачається можливим. Більш того, в зазначеному листі вказано, що дана довідка видана за вимогою, однак заявник самостійно не міг його затребувати, оскільки сам перебуває в Україні. Крім того, зазначено, що заявник з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звертається вдруге. У 2017 році заявник звертався вперше, та до матеріалів своєї справи вже надавав фотокопію подібної довідки. Так, вказано, що важливим є те, що метою отримання цього документу було надання відомостей до посольства Палестини в Україні про кількість членів руху ФАТХ, які знаходяться на території України та витребуваний заявником документ був відповідно на прохання посольства Палестини, а отже є очевидним, що вказаний документ був отриманий з метою надання кількісних статистичних показників до посольства Палестини в Україні, а ніяк не з метою підтвердження активної участі заявника в русі ФАТХ, та відповідно ймовірного переслідування заявника за це з боку представників ОСОБА_2 . Жодний інших документів, які б підтверджували продовження діяльності позивача в русі ФАТХ, він не надав.

Також, в заяві-анкеті заявник зазначив, що під час свого перебування в Палестині, він здійснював допомогу у президентських та законодавчих виборах, здійснював навчання оточуючих історії Палестини та історії ФАТХ.

Позивачем було вказано, що він, будучи громадянином Палестини та проживаючи в Газа, який належить Руху за національне визволення Палестини «ФАТХ», неодноразово піддавався погрозам, переслідуванням, розшукам та арештам спецслужб ХАМАСу.

Так, позивачем було повідомлено про обставини його затримання у 2008 році.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що заявником не було надано до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції жодних документальних доказів, які б свідчили про будь-яку загрозу для заявника в Палестині.

Більш того, актуальна інформація по країні походження свідчить про намір ХАМАС та ФАТХ об`єднатися та побороти усі розділяючи їх перешкоди.

Отже, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у заявника відсутні підстави вважати, що існує реальна загроза його життю та безпеці у разі його повернення до Палестини з боку руху ХАМАС за його участь у політичному русі ФАТХ, оскільки зараз вказані політичні сили вживають взаємних дієвих заходів щодо об`єднання зусиль та врегулювання мирних взаємовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто умови, передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів справи встановлено, що позивач прибув до України у 2009 році з метою навчання та був відрахований з 6-го курсу вказаного навчального закладу наказом № 432 від 03.07.2017 року за невиконання навчального плану, а саме за отримання незадовільної оцінки на атестаційних екзаменах та за не складання ліцензійного інтегрованого іспиту Крок-2 та за порушення умов контракту, а саме за фінансову заборгованість, проте із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вперше звернувся тільки у 2017 році.

Колегія судідв вважає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати прибуття до України, а з огляду на обставини справи вказане свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що при первинному зверненні позивача до третьої особи із відповідною заявою та при вторинному зверненні останнім фактично не було повідомлено нових обставин, окрім надання нового листа, а отже оскільки повідомленим позивачем обставинам вже було надано оцінку в рамках розгляду справи №2040/7397/18, що в силу приписів ч.4 ст. 78 КАС України такі обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Отже, з огляду на необґрунтованість доводів позивача, слід зазначити, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи та аналізуючи наведені норми права колегія суддів дійшла висновку позивачем не наведено обставин, які б слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно не здійснення відповідачем аналізу ситуації по країні походження.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати прибуття до України та обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 року по справі № 520/8366/2020 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 по справі № 520/8366/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 25.03.2021 року