Справа № 610/177/21
Суддя: Стригуненко В. М.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

№ 610/177/21

№ 2-а/610/9/2021

25.03.2021 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: Стригуненко В.М.

за участі

секретаря: Петрової І.В.,

розглянувши в місті Балаклія Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Щербакова Сергія Олександровича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі,

в с т а н о в и в:

Позивач просить: визнати протиправною та скасувати постанову серії ДП18 № 672497 від 08.01.2021р. про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 510грн., а провадження у справі закрити.

Посилається на те, що 08.01.2021р. інспектором Щербаковим С.О. було винесено оскаржувану постанову за те, що він 08.01.2021р. о 06.40год. на 98км автомобільної дороги М-22 керував ТЗ в складі тягача марки MAN TGX 26.440 д.н.з. НОМЕР_1 з причепом марки ВЕСТТ 930018 д.н.з. НОМЕР_2 , та, рухаючись автопоїздом, перевозив вантаж з габаритною шириною 3,6 метра, не маючи на це дозволу органу Національної поліції, чим порушив п. 22.5 ПДР. Разом з цим, до цього 08.01.2021р. о 06.05год. в м. Кременчук цей же транспортний засіб під його керуванням був також зупинений інспектором Ткаченком П.С. та винесено відносно нього постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП за те, що він, керуючи вантажним ТЗ, перевозив негабаритний вантаж, ширина якого перевищує 2,6м без узгодження з органами Національної поліції, чим порушив п. 22.5 ПДР, за що накладено штраф.

Другу постанову вважає незаконною, оскільки ніякого адміністративного правопорушення не вчиняв, інспектором не надано жодних доказів дотримання процедури здійснення габаритно-вагового контролю у спеціально відведеному місці, в тому числі в певному пересувному пункті, проведення перевірки відповідності габаритів вантажу певним нормам із складенням відповідного документу, а також інших доказів на підтвердження вчинення ним вказаного правопорушення, в тому числі підтвердження, що під час винесення оскаржуваної постанови ТЗ з вантажем дійсно мав габарити більші ніж передбачено п. 22.5 ПДР.

Відповідач повинен був перевірити наявність перевищення габаритів шляхом здійснення вимірювання з використанням належного, сертифікованого приладу для вимірювання у спеціальному пересувному чи стаціонарному пункті, тобто провести документальну перевірку. А посилання працівника поліції на те, що вантаж мав ширину більш ніж 2,6м є голослівними та не підтвердженими, просить вважати, що перевірка габаритних розмірі інспектором не виконувалась.

Зазначив, що в процесі складання вищевказаних постанов у нього не було можливості надати письмові пояснення, що змусило його отримати другу постанову з метою її оскарження.

Вказав, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. В даному випадку він виконував перевезення вантажу і зобов`язаний був доставити його до місця призначення, тому він не мав можливості змінити або виправити маршрут чи зупинитись, а тому ним було прийнято рішення від`їхати в безпечне місце та зупинитись, щоб не створювати аварійної ситуації. Вважає, що перевезення вантажу 08.01.2021р. о 06.05год. та о 06.40год. є продовжуваним (триваючим) правопорушенням, яке він не мав можливості змінити або виправити.

При цьому, працівник поліції не попередив його про заборону подальшого руху ТЗ та не затримав ТЗ, що передбачено ч. 1 ст. 265-2 КУпАП. Отже, інспектор поліції не вбачав в його діях небезпеки та складу адміністративного правопорушення, тому виписавши постанову дозволив рухатись далі.

Посилався, що доданий до постанови відеозапис з боді камери не може вважатися достатнім та належним доказом вчинення ним інкримінованого правопорушення, оскільки не зафіксовано камерою, з якої точки починається вимірювання чи рівна поверхня землі, чи наявні всі ділення на рулетці та інші показники, які впливають на точність вимірювання.

Крім того, позивач просить відшкодувати судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу у сумі 1150грн. Вказав, що 11.01.2021р. уклав з адвокатом Сидоренко А.С. договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого було встановлено фіксований розмір витрат на правову допомогу, а саме 1150грн., які він сплатив адвокату (а.с. 26-31).

10.03.2021р. відповідачами було подано два аналогічні відзиви на позовну заяву, в яких вони заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Вказали, що під час патрулювання в місці, час і дату, вказані в оскаржуваній постанові, поліцейським було виявлено вантажний транспортний состав під керуванням позивача, який перевозив великогабаритний вантаж. На місці зупинки транспортного засобу під час з`ясування фактичних обставин справи та замірів вантажу, ширина якого становила 3,6м, що вказано в оскаржуваній постанові, було встановлено, що позивач здійснює перевезення великогабаритного вантажу, ширина якого перевищує нормативні параметри. Оскільки позивач не надав для перевірки дозволу на участь у дорожньому русі свого транспортного засобу, було встановлено порушення ним п. 22.5 ПДР, про що його було повідомлено, роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, порядок і строк оскарження постанови, сплати адміністративного штрафу, про що свідчить підпис позивача в постанові. На місці позивач не заперечував проти факту порушення ним ПДР.

Зазначили про те, що поліцейським було враховано усні пояснення позивача та відсутність у нього необхідних документів на спростування факту вчинення ним адміністративного правопорушення, на підставі чого прийнято правомірне рішення. Позивач під час перевезення вантажу, який за габаритом перевищував максимально допустимі норми, перевозив вантаж без погодження з відповідними органами. Тому в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Зміст постанови відповідає вимогам ст. 283 КУпАП та містить, зокрема, відомості про технічних засіб, яким здійснено відеозапис.

Вважають, що посилання позивача на ч. 1 ст. 265-2 КУпАП не може бути прийнято судом до уваги, оскільки затримання транспортного засобу дозволяється у виключних випадках, а вичерпний перелік порушень ПДР, згідно з якими забороняється подальший рух транспортних засобів, встановлений п. 31.6 ПДР.

Посилались на те, що постанови у справах про адміністративні правопорушення, які було ухвалено 08.01.2021р., складені за різними фактами правопорушень. За змістом постанови водій керував транспортним составом та перевозив негабаритний вантаж без відповідного дозвільного документу на його перевезення у різних місцях та у різний час. Позивач, знаючи про допущене ним правопорушення, ігноруючи ПДР і Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, після винесення першої постанови прослідував далі по своєму маршруту, хоча повинен був здійснити всі необхідні дії для усунення правопорушення, повернутись до місця завантаження та отримати дозвіл на перевезення великогабаритного вантажу. Однак, позивач не припинив перевезення вантажу до отримання у встановленому порядку дозволу на його перевезення, продовживши рух 08.01.2021р. з 06.00год. до 06.30год., чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Перша постанова позивачем не оскаржувалась, тому очевидним є факт визнання ним вчиненого ним правопорушення. За відсутності доданих до позовної заяви доказів щодо усунення вказаного порушення, поліцейським дійсно виявлено факт порушення ним о 06.30год. цього дня вимог п. 22.5 ПДР.

Позивачем по справі до адміністративного позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених вимог, незгода позивача з його притягненням до адміністративної відповідальності не є підставою для скасування оскаржуваної постанови та звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності (а.с. 47-50, 53-56, 61-67, 74-80).

Крім того, було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Зазначили, що в адміністративному позові відсутні обґрунтування складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, до позову не додано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Копію квитанції до прибуткового касового ордеру за підписом головного бухгалтера та касира в особі Сидоренко А.С. не вважають доказом сплати позивачем 1150грн. витрат на професійну правничу допомогу, які, до того ж, неспівмірні з розміром накладеного адміністративного штрафу та обсягом наданих послуг (а.с. 50, 51, 56, 57, 68-70, 81-83).

Позивач та відповідачі просили розглянути справу за їхньої відсутності (а.с. 31, 67, 70, 80, 83).

Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

За оскаржуваною постановою інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Щербакова Сергія Олександровича серії ДП18 № 672497 від 08 січня 2021 року на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень за те, що він: «08 січня 2021 року о 06.30год. на трасі 22-М, 98км, керуючи транспортним засобом марки MAN TGX 26.440 д.н.з. НОМЕР_1 з причепом марки ВЕСТТ 930018 д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись на автопоїзді, перевозив вантаж з габаритною шириною 3,6м та не мав дозволу від Національної поліції на дане перевезення, чим порушив п. 22.5 Правил дорожнього руху» (а.с. 9).

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Частиною 1 ст. 132-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

Згідно з п. 1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року № 198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, відповідно до п. 16 яких перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначається окремими актами законодавства.

Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30, згідно з пунктом 3 яких транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, про порушення якого зазначено в оскаржуваній постанові, закріплено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75м), за висотою від поверхні дороги - 4м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35м), за довжиною - 22м (для маршрутних транспортних засобів - 25м), фактичну масу понад 40т (для контейнеровозів - понад 44т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46т), навантаження на одиночну вісь - 11т (для автобусів, тролейбусів - 11,5т), здвоєні осі - 16т, строєні - 22т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11т, здвоєні осі - 18т, строєні - 24т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2м.

При цьому, пунктом 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами визначено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, адміністративне правопорушення полягає у тому, що позивач перевозив вантаж, який перевищує нормативно встановлені параметри (габарити), без погодження з органами Національної поліції України.

Порядок здійснення габаритно-вагового контролю затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 «Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування» (далі - Порядок № 879).

Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції (пункт 3 Порядку № 879).

Габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів (пункт 6 Порядку № 879).

У пунктах 12 та 13 Порядку № 879 зазначено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Особливості габаритно-вагового контролю та вимоги до нього закріплені у пунктах 15-25 зазначеного Порядку.

Зокрема, в п. 18 цього Порядку вказано, що за результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Відповідно до п. 22 Порядку № 879 у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 КУпАП.

Частиною 1 ст. 265-2 КУпАП передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене, зокрема, статтею 132-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з аналізу вищезазначених правових норм вбачається, що здійснення габаритно-вагового контролю проводиться виключно в пунктах габаритно-вагового контролю за допомогою спеціального обладнання, на яке видається відповідне свідоцтво; за результатами такого контролю видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця. При цьому, у разі виявлення порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, такий транспортний засіб тимчасово затримується.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В якості доказу вчиненого позивачем адміністративного правопорушення інспектором надано суду диск з відеозаписом.

З дослідженого відеозапису вбачається, що на місці зупинки транспортного засобу поліцейський здійснював заміри габаритів вантажу із використанням вимірювальної рулетки.

Тобто, в даному випадку інспектор здійснював габаритно-ваговий контроль не в місці спеціально обладнаному для здійснення габаритно-вагового контролю та не мав вимірювального обладнання, яке проходить атестацію, з подальшим пломбуванням та видачею відповідного свідоцтва уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології, порушивши спеціальний порядок здійснення габаритно-вагового контролю.

Отже, вимірювання вантажу, який перевозив позивач, з метою визначення його фактичних габаритів, проводився без дотримання відповідної процедури та методики.

Незважаючи на безумовну недопустимість цього доказу, суд зазначає, що кожен доказ повинен бути якісним, інформативним, однак якість зображення на відео та його зміст на дають можливості перевірити, чи дійсно габарити (ширина) вантажу були більшими, ніж нормативно встановлені, оскільки на відео не видно, куди було прикладено початок вимірювальної стрічки під час вимірювання, чи саме з необхідної точки воно здійснювалось, чи наявні всі ділення на рулетці та інші показники, які впливають на точність вимірювання.

Таким чином, факт вчинення позивачем правопорушення, а саме: перевезення вантажу, габарити якого перевищують нормативно встановлені, без погодження з органами Національної поліції України, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Наданий інспектором відеозапис, про наявність якого навіть не зазначено в постанові про накладення адміністративного стягнення,не може бути визнаний належним доказом вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст. 132-1 КУпАП, ще й з огляду на встановлений факт проведення інспектором габаритно-вагового контролю без дотримання відповідної процедури.

Будь-яких інших доказів на підтвердження правомірності та обґрунтованості оскаржуваної постанови відповідачами не надано.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Крім того, позивач посилається на те, що за постановою інспектора роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Ткаченка Антона Сергійовича на нього 08 січня 2021 року за пів години до складання оскаржуваної постанови за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП вже було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за таке ж порушення ним п. 22.5 Правил дорожнього руху».

Дійсно, за постановою інспектора роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Ткаченка Антона Сергійовича серії ДП18 № 446703 від 08 січня 2021 року на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень за те, що він: «08 січня 2021 року о 06.00год. в м. Кременчук вул. В.Пугачова, 15, керуючи вантажним транспортним засобом, перевозив великогабаритний вантаж, ширина якого перевищує 2,6м без узгодження з органами Національної поліції, чим порушив п. 22.5 Правил дорожнього руху» (а.с. 8).

Отже, спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли також з приводу правомірності повторного притягнення позивача за порушення п. 22.5 ПДР, за яке його вже було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 569/15894/15-а, зазначено: «триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону».

Таким чином, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно скоює правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків.

Отже, суд вважає, що вказане правопорушення слід вважати триваючим, а тому доходить висновку, що позивача, всупереч положенням ч. 1 ст. 61 Конституції України, двічі притягнуто до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того, позивач у справі об`єктивно не мав можливості усунути вчинене правопорушення упродовж пів години з часу складення щодо нього першої постанови. Також відповідно до вимог Порядку здійснення габаритно-вагового контролю, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 «Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування», транспортний засіб, яким керував позивач, не було затримано.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оскільки відповідачами як суб`єктами владних повноважень, на яких в даному випадку покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених ст. 9 КУпАП обставин, то суд вважає недоведеним факт скоєння позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення, тому постанова винесена необґрунтовано, без дотриманням вимог КУпАП, що є підставою для її скасування.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на передбачене п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України повноваження суду при вирішенні справи може визнання постанову протиправною.

Розподіл судових витрат по справі здійснити відповідно до ст. 139 КАС України.

Згідно зі ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. № 5076-VI (далі - Закон України № 5076-VI) до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 р. (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст.17 Закону України № 5076-VI є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, Сидоренко А.С. має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 4966, видане Радою адвокатів Дніпропетровської області.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 04.08.2020р. по справі № 810/3213/16.

Судом встановлено, що 11 січня 2021 року між адвокатом Сидоренко Альоною Сергіївною та ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги № 01 (а.с. 13, 14), предметом якого є надання Клієнту правничої допомоги щодо захисту його інтересів у справі про адміністративні правопорушення, щодо судового оскарження постанови серії ДП18 № 672497 від 08.01.2021р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, притягнення до адміністративної відповідальності по справі про адміністративне правопорушення.

В підтвердження витрат на правову допомогу в сумі 1150грн. позивачем було надано наступні документи: акт № 1 від 16.01.2021р. виконаних робіт (наданих послуг) за договором № 01 про надання правової допомоги від 11.01.2021р. та детальний опис робіт (наданих послуг) до вказаного договору про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них (а.с. 17, 18); копію рахунку-фактури від 11.01.2021р. та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 11.01.2021р. про оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої допомоги № 01 від 11.01.2021 року (а.с. 15, 16).

Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) та детального опису робіт (наданих послуг) про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом зазначено, що адвокатом надано такі послуги: надання консультацій, узгодження правової позиції (час затрачений на виконання роботи - 30хв.) - вартість за домовленістю сторін становить 150грн., оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а саме вивчення нормативно-правової бази та судової практики з відповідного правового питання, підготовка (складання, оформлення) подання позовної заяви, включаючи особисту підготовку документів (час затрачений на виконання роботи - 3 години) - вартість за домовленістю сторін 1150грн.

Вартість послуги за надання правової допомогу також визначена у Договорі про надання правничої допомоги та становить 1150грн.

Вищевказані документи є такими, що складені у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином завірені, та підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката по даній справі.

Відповідно ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також, приписами ч. 7 ст. 134 КАС України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.09.2019р. по справі № 810/2816/18 обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з урахуванням наведеного вище, суд може вирішити питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами лише за відповідним клопотанням сторони, яка не погоджується з оплатою таких витрат з огляду їх не співмірності.

Матеріали даної справи містять клопотання відповідачів, відповідно до яких вони заявили свою незгоду з витратами позивача на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з огляду їх не співмірність.

Суд враховує, що справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не є складними. Сума накладеного штрафу на позивача є незначною. Водночас це не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Навіть у справах незначної складності та у справах, де розмір накладених санкцій є невеликим, особа не може бути обмежена у можливості звернутися за правовою допомогою, а у подальшому до суду для захисту своїх порушених прав.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що складність даної справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт є співмірними із заявленою сумою на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а тому зазначені витрати підлягають стягненню у сумі 1150грн.

Суд зазначає, що батальйон патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП, з яким інспектор перебуває у трудових відносинах, не є юридичною особою, не має самостійного балансу та рахунків в Державній казначейській службі.

В той же час він є структурним підрозділом Управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП, а те у свою чергу відокремленим підрозділом Департаменту патрульної поліції, який є суб`єктом владних повноважень, органом, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законом, згідно із щорічним кошторисом видатків, передбачених для Національної поліції, тобто є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, зокрема, призначених для утримання вказаного Управління.

Тому, сплачені позивачем судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 10, 77, 132-143, 241-246, 286 КАС України,

у х в а л и в:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Щербакова Сергія Олександровича серії ДП18 № 672497 від 08 січня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу 510 гривень за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

3.Справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП закрити.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 454 гривні та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1150 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 .

Відповідач: інспектор взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Щербаков Сергій Олександрович, місцезнаходження: 39600, Полтавська область, м. Кременчук, проїзд 40 років ДАІ, 3.

Відповідач: Департамент патрульної поліції, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, б. 3.

Головуючий В.М. Стригуненко