Справа № 420/7760/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7760/20
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020р. (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 13.10.2020р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.08.2020р. ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просило суд:

- визнати протиправним рішення щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної від 30.06.2017р. №52;

- зобов`язати відповідача зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 30.06.2017р. №52 за датою її подання;

- визнати протиправним рішення щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної від 31.08.2017р. №86;

- зобов`язати відповідача зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 31.08.2017р. №86 подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення є протиправними та такими, що порушують норми чинного законодавства, оскільки позивачем дійсно були здійснені спірні господарські операції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» - задоволено. Визнано протиправним рішення Державної фіскальної служби України щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної від 30.06.2017р. №52 поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ». Зобов`язано відповідача зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 30.06.2017р. №52 подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання. Визнано протиправним рішення Державної фіскальної служби України щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної від 31.08.2017 р. №86 поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ». Зобов`язано відповідача зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 31.08.2017р. №86 подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4204 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Державної податкової служби України 19.11.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення окружного суду від 13.10.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі представник апелянта також звернув увагу суду 2-ї інстанції на те, що ПК України не встановлює спеціального строку звернення до суду з позовом про оскарження рішень контролюючих органів, що не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, а відтак, до позовів платників податків щодо визнання протиправними рішень про відмову в реєстрації податкових накладних застосовуються загальні строки звернення до суду, визначені нормами ст.122 КАС України, а не ПК України.

Аналогічна позиція була висловлена відповідачем і у відзиві на позовну заяву, поданим до суду 1-ї інстанції.

01.12.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2020р. та від 28.12.2020р. апелянту продовжено строк для усунення недоліків поданої апеляційної скарги.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.01.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність усіх підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» зареєстроване як юридична особа 08.10.2015р. (номер запису про державну реєстрацію юридичної особи: 0002545). Основними видами економічної діяльності Товариства за КВЕД є вантажний автомобільний транспорт; неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах.

05.01.2017р. між ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» та ТОВ «ОНК ГРУП» укладено договір №10 про перевезення вантажу автомобільним транспортом.

На підтвердження надання послуг за вказаним договором, між позивачем та ТОВ «ОНК ГРУП» підписано акти здачі-прийняття робіт (надання послуг): від 30.06.2017р. №Т-00402 - на суму 185000 грн. та від 31.08.2017р. №Т-00337 - на суму 700000 грн.

У свою чергу, ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» виставило ТОВ «ОНК ГРУП» рахунки на оплату за надані послуги: від 30.06.2017р. №Т-00405 - на суму 185000 грн. та від 31.08.2017 р. №Т-00599 - на суму 700000 грн., оплата яких підтверджується платіжними дорученнями: від 30.06.2017р. №1103 та від 31.08.2017р. №1197.

Відповідно до вимог п.187.1 ст.187, п.201.10 ст.201 ПК України, ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» складено податкові накладні від 30.06.2017 р. №52, від 31.08.2017р. №86 та направлено їх на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Однак, позивачем отримано від податкового органу квитанції про зупинення реєстрації податкових накладних, оскільки податкові накладні відповідають критеріям оцінки ступеня ризиків, визначеним п.6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації ПН/РК в ЄРПН, затверджених наказом МФУ від 13.06.2017р. №567. За результатами опрацювання СМКОР виявлено невідповідність обсягів постачання обсягам придбання по товарах згідно з УКТ ЗЕД. Запропоновано надати пояснення та/або копії документів, достатні для прийняття рішення про реєстрацію.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Так, вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідача.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково необґрунтованими та не заснованими на процесуальному законодавстві, з огляду на наступне.

Так, завданням адміністративного судочинства в силу ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Судова колегія зауважує, що реалізація захисту порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законодавцем.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частинами 2,3 цієї статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наведені норми встановлюють загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах, однак, передбачаючи можливість встановлення строків звернення до суду іншими законами.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, у т.ч. захисту порушеного права в судовому порядку, є ПК України.

За приписами п.56.1 ст.56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

З урахуванням строків давності, визначених ст.102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору (п.56.18 вказаної статті).

Водночас, п.56.19 ст.56 ПК України передбачено, що за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду.

Як визначено п.102.1 ст.102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених п.102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 днів (2555 днів у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до ст.39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п.133.4 ст.133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Застосування норм п.п.56.18,56.19 ст.56 та п.102.1 ст.102 ПК України в системному зв`язку дає підстави для висновку, що нормою п.56.18 ст.56 ПКУ встановлено спеціальний строк на оскарження платником податків податкових повідомлень-рішень та інших рішень про нарахування грошових зобов`язань.

У постанові від 24.04.2020р. по справі №520/6895/19 Верховний Суд, застосовуючи наведені норми, зробив висновок, що законодавець в абз.1 п.56.18. ст.56 ПК України під висловом «інше рішення контролюючого органу» розумів рішення контролюючого органу, яке безпосередньо впливає на розмір грошового (податкового) зобов`язання платника податків.

Отже, положення ПК України не встановлюють спеціального строку звернення до суду з позовом про оскарження рішень контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, а відтак, до позовів платників податків про визнання протиправними рішень контролюючого органу про відмову в реєстрації податкових накладних застосовуються загальні строки звернення до суду, визначені ст.122 КАС України, а не ПК України.

Саме такий підхід до розуміння норм права щодо строку звернення до суду з позовом про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного із визначенням грошових зобов`язань, викладено у постанові Верховного Суду від 11.10.2019р. у справі №640/20468/18.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у вказаній постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку інших рішень контролюючих органів, що не стосуються нарахування грошових зобов`язань, за умови попереднього використання таким платником податків досудового порядку вирішення спору, це не змінює підхід до застосування строку звернення до суду з позовами про визнання протиправним рішення контролюючого органу у сфері оподаткування.

Таким чином, строк звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної з похідною вимогою про зобов`язання її зареєструвати, у разі, коли платником не використовувалася процедура адміністративного оскарження таких рішень як досудового порядку вирішення спору, становить 6 (шість) місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід зазначити, що аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, і у постановах від 02.07.2020р. у справі №1.380.2019.006119, від 20.11.2020р. у справі №1.380.2019.006517, від 16.12.2020р. у справі №520/3902/2020, від 12.02.2021р. у справі №380/5397/20.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 23.04.2020 року по справі №813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Так, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, чи день вчинення дії, що оскаржуються, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Також, слід зазначити, що для цілей застосування правил ст.122 КАС України "повинна була дізнатися" слід розуміти, зокрема у випадках, коли особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, що б дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу (службову адресу) поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали представник, працівники, партнери, близькі особи.

Як беззаперечно встановлено з матеріалів справи судом 2-ї інстанції, позивач дізнався про порушення його прав, у зв`язку із ухваленням ДФС України рішення про неприйняття (зупинення) до реєстрації податкових накладних від 30.06.2017р. №52 та від 31.08.2017р. №86, про що свідчать відповідні квитанції від 14.07.2017р. та від 14.09.2017р.

Колегія суддів наголошує, що про існування вказаних рішень від 14.07.2017р. та від 14.09.2017р. ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», а як наслідок про порушення своїх прав суб`єктом владних повноважень, повинно було знати відразу після їхнього прийняття в електронному кабінеті системи електронного документообігу, т.б. в той же день.

Між тим, не погоджуючись із прийнятими рішеннями, товариство звернулося з даним адміністративним позовом лише тільки 14.08.2020р. (т.б. через 3 роки).

Тобто, позивач, у даному конкретному випадку, фактично без поважних причин, своєчасно не скористався своїм правом на судовий захист шляхом оскарження неправомірних, на його думку, рішень відповідача у межах визначеного законом строку.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, п.33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010р. у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; п.53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010р. у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998р. у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», заява №28090/95). Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (п.44 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998р. «Osman v. the United Kingdom», заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19.06.2001р. «Kreuz v. Poland», заява №28249/95).

Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, одночасно необхідно зауважити, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

У відповідності до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі №826/17879/17.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач із заявою про поновлення пропущеного строку до суду 1-ї інстанції не звертався, а суд 1-ї інстанції, в свою чергу, відкривши провадження в даній справі цей факт не виявив та залишив поза увагою викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про це, чим допустився процесуальної помилки.

Не зазначено позивачем у позові і про наявність поважних причин пропуску такого строку і в суді апеляційної інстанції.

Отже, за вказаних обставин, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позивачем, у даному конкретному випадку було без поважних причин пропущено встановлений процесуальним законом шестимісячний строк на звернення до суду із даними позовними вимогами, у зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду.

Як передбачено ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У свою чергу, положення КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції при розгляді даної справи по суті, невірно оцінив докази та допустив порушення норм процесуального права.

Згідно з п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Отже, враховуючи, що судом 1-ї інстанції було порушено норми процесуального права, колегія суддів апеляційного суду, відповідно до ч.1 ст.319 КАС України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати рішення суду 1-ї інстанції та залишити даний адміністративний позов без розгляду.

Керуючись ст.ст.122,123,308,311,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020р. - скасувати та залишити адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» - без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко