Справа № 340/5953/20
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Кропивницький справа № 340/5953/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 )
до Головного управління ДПС у Кіровоградській області (вул. Велика Перспективна, 55, м.Кропивницький, 25006, код ЄДРПОУ - 43142606)
провизнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень від 02.12.2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 02.12.2020 року: №5; №5; №5; №5; №5.

ІІ. виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що перевірка призначена та проведена з порушенням ПК України. Крім того, вказував, що ним не було допущено порушень правил торгівлі тютюнових виробів і штрафні санкції неправильно застосовано, оскільки вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а реалізацію тютюнових виробів здійснював суб`єкт господарської діяльності, якому передано в оренду нежитлове приміщення.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

ІІІ. Заяв (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі

Ухвалою від 04.01.2021 року у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду у прядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

02.02.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.25,26).

Додаткових заяв чи клопотань до суду подано не було.

Згідно частини 2 статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 2 статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

12.11.2020 р. працівниками ГУ ДПС у Кіровоградській області відповідно до наказу від 12.11.2020 р. №1494-к (а.с.8), на підставі направлень від 12.11.2020 р. №187 та №188 (а.с.29,30) проведено фактичну перевірку додержання ФОП ОСОБА_1 (п.н. НОМЕР_1 ) вимог законодавства України з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) у господарській одиниці - магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить позивачу та розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

За наслідками проведеної перевірки уповноваженими особами відповідача складено акт (довідку) за реєстраційним №142/11/11/1880/ НОМЕР_1 від 12.11.2020 (а.с.27,28).

З вказаного акту (довідки) вбачається, що перед проведенням фактичної перевірки 12.11.2020 р. о 12:15 год. працівниками ГУ ДПС придбано одну пачку тютюну для куріння «SERBETLI» Verginia Premium Тоbассо вартістю 75,00 грн., продаж товару здійснив продавець ОСОБА_2 .

В ході проведення перевірки вказаної господарської одиниці встановлені наступні правопорушення:

- п. 1, 2 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»;

- абз.3, ч.4 ст.11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»;

- ч.20 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етиловою, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»;

- п.66.3, ст.63 Податкового кодексу України;

- ст.21, 24 Кодексу законів про працю України.

На підставі акту (довідки) перевірки за реєстраційним №142/11/11/1880/ НОМЕР_1 від 12.11.2020 ГУ ДПС у Кіровоградській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 02.12.2020:

- №5 застосовано суму штрафні (фінансових) санкцій в сумі 17000,00 грн. (зберігання тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка) (а.с.9),

- №5, яким до позивача застосовано суму штрафні (фінансових) санкцій в сумі 17000,00 грн. (реалізація тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка (а.с.10),

- №5, яким до позивача застосовано адміністративні штрафи та штрафні санкції у розмірі 17000,00 грн. (роздрібна торгівля без наявності ліцензій) (а.с.17),

- №5, яким до позивача застосовано адміністративні штрафи та штрафні санкції у розмірі 340,00 гривень, порушення п.63.3 ст.63 Податкового кодексу України,

- №5, яким до позивача застосовано адміністративні штрафи та штрафні санкції у розмірі 7, 50 грн., порушення п.1 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадською харчування та послуг (а.с.13).

Не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу, ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у задоволені якого було відмовлено.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Суд зауважує, що відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до пп. 75.1.3 ст. 75 ПКУ фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Функції контролюючих органів передбачено ст. 19 прим. 1 ПКУ.

Зокрема, пп. 19 прим. 1.1.1 п. 19 прим. 1.1 ст. 19 прим. 1 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені пп. 41.1.1 ст. 41 ПК України, виконують функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій ст. 19 прим. 3 ПК України, щодо здійснення адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проведення відповідно до законодавства перевірок та звірок платників податків.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова/позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу (пункт 77.6 статті 77, пункт 78.5 статті 78 ПК України).

При цьому, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 ст. 80 ПК Укоаїни).

Стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Абзацами першим-четвертим підпункту 81.1 статті 81 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що ним було отримано наказ та направлення про проведення перевірки.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

При цьому абзац п`ятий підпункту 81.1 статті 81 ПК України визначає, що у разі непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий підпункту 81.1 статті 81 ПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що законодавцем встановлено випадки, коли платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки:

- непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, визначених абзацами другим-четвертим пункту 81.1 статті 81 ПК України (направлення та наказу на проведення перевірки, службового посвідчення);

- оформлення документів, вказаних в абзацах другому-третьому пункту 81.1 статті 81 ПК України, з порушенням вимог, встановлених цим пунктом.

Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зауважити, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, постанова від 21.02.2020, справа №826/17123/18, адміністративне провадження №К/9901/25669/19.

Разом з тим, згідно Наказу №1494-к від 12.11.2020 року підставою фактичної перевірки, що мала місце відповідачем визначено ст.19-1, п.п.20.1.2, 20.1.4. 20.1.8 - 20.1.11 п. 20.1 ст.20, п.п.75.13 п.75.1 ст.75, п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що не зазначення підстави в наказі на проведення на перевірки не свідчить про незаконність наказу або перевірки, оскільки відповідно до викладеного вище п.п.81.1 ст.81 ПК України, в наказі на перевірку достатньо зазначити підставу для проведення перевірки, визначену цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, наприклад у постанові від 21 січня 2021 року по справі № 460/1239/19 (адміністративне провадження №К/9901/31029/19).

Таким чином, відповідачем фактична перевірка призначена та проведена у порядку та в спосіб встановлений Податковим кодексом України.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України є Закон України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (далі - Закон №481/95-ВР).

Відповідно до частини дванадцятої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Абзацом 5 частини другої 2 статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» встановлено, що до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності ліцензій у розмірі 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Відповідно до пункту 5 Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 №790, підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є, зокрема, акт перевірки додержання суб`єктом господарювання встановлених законодавством вимог, обов`язкових для виконання під час здійснення оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норми законодавства.

Зазначені приписи законодавства зобов`язують суб`єктів господарської діяльності діяти згідно встановлених правил, невиконання яких зумовлює юридичну відповідальність, зокрема, застосування штрафних санкцій.

У справі, що розглядається судом встановлено, що як вбачається з матеріалів перевірки, податковим органом виявлено факт реалізації тютюнових виробів продавцем ОСОБА_2 , що зафіксовано та відображено в акті (довідці) за реєстраційним №142/11/11/1880/ НОМЕР_1 від 12.11.2020 (а.с.28).

Так, в матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_2 відібрані під час перевірки, відповідно до змісту яких, крім іншого він зазначив, що працює продавцем у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавця. Зазначена обставина підтверджує факт обізнаності позивача про наявність в магазині тютюнових виробів.

Позивачем ані під час проведення контрольного заходу, ані під час розгляду справи судом не пред`явлено ліцензій на право здійснення роздрібної торгівлі тютюновими виробами. Крім того, судом зазначає, що позивач не заперечує факту відсутності у нього таких ліцензій.

Як зазначалося, згідно з абзацом п`ятим частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій, - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що роздрібна торгівля тютюновими виробами є окремими видами господарської діяльності, право на провадження яких передбачає отримання різних ліцензій.

Враховуючи викладене, здійснення роздрібної торгівлі тютюнових виробів без наявності відповідних ліцензій є різними правопорушеннями, за які передбачено застосування до суб`єкта господарювання штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень, окремо за кожне з порушень.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21 січня 2021 року по справі № 818/856/16 (адміністративне провадження № К/9901/41868/18).

Поряд з цим, твердження позивача про те, що відповідач притягнув до фінансової відповідальності під час дії мароторію суд вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Законами №533, №540 та №591 внесено зміни до ПК України з урахуванням особливостей діяльності в умовах карантину.

Так, відповідно до п. 521 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, штрафні санкції не застосовуються, крім санкцій за:

- порушення вимог до договорів довгострокового страхування життя чи договорів страхування в межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема страхування додаткової пенсії;

- відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, без згоди контролюючого органу;

- порушення вимог законодавства в частині:

а) обліку, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

б) цільового використання пального, спирту етилового платниками податків;

в) обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

г) здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального;

д) здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку;

е) порушення нарахування, декларування та сплати податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати.

Зі змісту наведеного вбачається, що штрафні санкції підлягають застосуванню за порушення обліку, зберігання тютюнових виробів та здійснення функцій, визначених законодавством у сфері обігу тютюнових виробів.

Щодо тверджень позивача про те, він не є належним суб`єктом відповідальності за виявленні правопорушення, оскільки об`єкт торгівлі - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який знаходиться у нежитловому приміщені і на час перевірки переданий в оренду іншому суб`єкту господарської діяльності, суд зазначає наступне.

Так, позивачем долучено до матеріалів справи копію договору оренди нежитлового приміщення віл 14.09.2020 року, укладеного між громадянкою України ОСОБА_3 (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Орендар).

Пунктом 1.1 істотних умов Договору визначено, що орендодавець - ОСОБА_3 здає, а орендар - позивач приймає в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 для провадження господарської діяльності (а.с.14).

Відповідно до пунктом 6.1 Договору, термін оренди приміщення становить 3 роки з моменту підписання договору.

Відповідно до акту прийому-передачі від 14.09.2020 року Орендодавець передав, а Орендар прийняв у платне строкове користування нежитлове приміщення, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 для провадження господарської діяльності (а.с.15).

Відтак, судом встановлено, що на час проведення фактичної перевірки саме позивач, на підставі договору про оренди нежитлового приміщення віл 14.09.2020 року здійснював господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_2 . Більш того, зазначене підтверджується письмовими поясненнями продавцем - ОСОБА_2 відібрані під час перевірки (а.с.32).

Водночас, суд зазначає, що під час проведення перевірки позивач - ФОП ОСОБА_4 був присутній та як керівник суб`єкта господарювання, засвідчив особистими підписами в акті (довідці) за реєстраційним №142/11/11/1880/ НОМЕР_1 від 12.11.2020 року отримання примірника акту, ознайомлення (а.с.28, зворот).

Поряд з цим, суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, а також обґрунтування щодо неправомірності застосування штрафних санкцій за не проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій, при здійсненні роздрібної торгівлі тютюновими виробами та не подання до органів податкової служби відомостей про об`єкти оподаткування згідно заяви ф. 20-ОПП.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, за сукупністю наведених обставин та враховуючи наявність письмових доказів, що підтверджують вчинені позивачем порушення та виходячи з системного аналізу вищезазначених норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

VІ. Судові витрати.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, та відсутності доказів про понесення судових витрат відповідачем, такі у відповідності до статті 139 КАС України розподілу та присудженню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 292-297, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя

Кіровоградського окружного

адміністративного суду Р.В. Жук