Справа № 640/1238/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1238/19 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Мельничука В.П.,

Шурка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-промислова компанія» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетично-промислова компанія» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.12.2018 №.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновок податкового органу щодо заниження податкових зобов`язань ТОВ «Енергетично-промислова компанія» з ПДВ за вересень 2018 року та заниження суми, яка підлягає сплаті платником податку до бюджету у розмірі 265 000 грн є безпідставним, оскільки податкові накладні № 8 та № 9 від 12.09.2018 року є помилково складеними.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 17.12.2018 № .

В апеляційній скарзі Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ за вересень 2018 року на суму 265000 грн, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-промислова компанія» до Головного управління ДПС в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Втім, постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві задоволено. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №640/1238/19 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду.

У свою чергу, ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2021 року прийнято до розгляду дану справу, відкрито апеляційне провадження та призначено до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження з 23 березня 2021 року.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі п. 200.10 ст. 200, пп.75.1.1 п.75.1 ст. 75, у порядку ст. 76 Податкового Кодексу України проведено камеральну перевірку податкової звітності з податку на додану вартість за вересень 2018 року ТОВ «Енергетично-промислова компанія», за результатами якої складено акт № 19141/26-15-12-07-20 від 21.11.2018.

У відповідності до висновків вказаного Акту за результатами перевірки показників податкової декларації з податку на додану вартість та додатків до неї, податковим органом було виявлено заниження податкових зобов`язань позивачем з ПДВ за вересень 2018 року на суму 265 000 грн.

На підставі акту перевірки винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 17.12.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 33 1250,00 грн (основний платіж - 265 000,00 грн, штрафна (фінансова) санкція - 66250,00 грн).

Листом ГУ ДФС у м. Києві №122362/10/26-15-12-07-18 від 12.12.2018 проінформувало про результати розгляду заперечення до акту перевірки, відповідно до якого висновки акту перевірки залишено без змін, а заперечення - без задоволення.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач, в зв`язку із виправленням самостійно виявлених помилок і коригуванням сум на додану вартість, здійснив всі передбачені законом дії задля недопущення порушень а тому у відповідача були відсутні підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 54.1 ст. 54 Податкового кодексу України передбачено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

При цьому, порядок складання податкової накладної, порядок її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних регламентований статтею 201 ПК України.

Так, пунктами 201.14 та 201.15 статті 201 ПК України закріплено, що платники податку зобов`язані вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об`єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом. Зведені результати такого обліку відображаються в податкових деклараціях, форма яких встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 44.1 статті 44 Податкового Кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення їх передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, підставою для виникнення права на включення сум ПДВ до податкового кредиту та одночасно підтвердженням такого права є податкова накладна, яка оформлена у відповідності до приписів Податкового Кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, під час перевірки податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року з додатками, Єдиного реєстру податкових накладних, контролюючим органом встановлено розбіжності, які свідчать про не включення до податкового зобов`язання ТОВ «Енергетично-промислова компанія» за вересень 2018 року податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму ПДВ 265 000,00 грн, а саме: №8 від 12.09.2018 року на суму ПДВ 135 000,00 грн та № 9 від 12.09.2018 року на суму ПДВ 13000,00 грн по ТОВ «Техноальянс-Інвест».

Як вказує позивач, податкові накладні по взаємовідносинах з ТОВ «Техноальянс-Інвест» зареєстровано помилково, жодних подій, встановлених пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України у зазначений податковий період не відбулось, а тому висновки податкового органу щодо безпідставного неврахування податкових зобов`язань не відповідають дійсності.

При цьому, внесення змін до податкової звітності, регламентується статтею 50 ПК України.

Так, відповідно до вимог статті 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку. Цей штраф не застосовується у разі подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за попередній податковий (звітний) рік з метою здійснення самостійного коригування відповідно до статті 39 цього Кодексу у строк не пізніше 1 жовтня року, наступного за звітним;

б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов`язання з цього податку.

Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

Зазначена норма зобов`язує платника податку надіслати до контролюючого органу уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою уточнюючого розрахунку, чинного на час подання, або виправити помилку шляхом відображення уточнюючих показників у складі поточної декларації за будь-який наступний податковий період.

Тобто, позивач не позбавлений права подати уточнюючу податкову декларацію, або, у разі самостійного виявлення факту заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, надіслати уточнюючий розрахунок або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що 12.09.2018 позивачем було помилково сформовано та відправлено до Єдиного реєстру податкових накладних на реєстрацію податкові накладні № 8 та № 9 від 12.09.2018 на загальну суму ПДВ - 265 000 грн.

Для виправлення помилки реєстрації позивачем були складені мінусові розрахунки коригування, які підлягають реєстрації контрагентом.

Однак, контрагент позивача, через відсутність реєстраційного ліміту у вересні 2018 року не зміг зареєструвати вказані накладні, а реєстрація відбулась у жовтні-листопаді 2018 року, про що свідчать розрахунки коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість від 18.10.2018, 15.10.2018, 14.11.2018, 21.11.2018.

У свою чергу, 18.10.2018 позивачем у встановленому законодавством порядку було подано податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2018 року, розрахунок коригування сум ПДВ та розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, з яких вбачається, що позивач не декларував суму податку на додану вартість у розмірі 265 000 грн, оскільки податкові накладні № 8 та № 9 від 12.09.2018 року були виписані помилково, а факт поставки товару за помилково зареєстрованими накладними відсутній.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірного застосування відповідачем до позивача податкових зобов`язань, оскільки платником податків самостійно відкориговані дані по податкових накладним № 8 та № 9 від 12.09.2018 року та здійснено всі передбачені законом дії задля недопущення порушень, а тому у відповідача були відсутні підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Вказані висновки суду підтверджуються також позицією, викладеною податковим органом у податковій консультації ДФСУ від 29.12.2017 №3225/6/99-99-15-03-02-15/ІПК, від 03.10.2017 №2095/6/99-99-15-03-02-15/ІПК а також індивідуальною податковою консультацією від 29.01.2018 №313/6/99-99-15-03-02-15/ІПК, згідно яких, якщо платником податку помилково складена податкова накладна, то така податкова накладна не підлягає відображенню в податковій звітності з податку на додану вартість. Тобто, відображати помилково виписані податкові накладні у декларації не потрібно.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді В.П. Мельничук

О.І. Шурко