Справа № 540/2621/20
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2621/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Капітоновій А.Ф., за участю представника позивача Лодиги М.Т., представника відповідача Малюченка С.Я. розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 року № Ф-13477-51, яка видана Головним управлінням Державної фіскальної служби у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі.

Позов обґрунтовано тим, що в період нарахування сум єдиного внеску з 01.01.2017р. після закінчення строку, встановленого пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» №2390-VI від 01.07.2010р., у позивача не було статусу фізичної особи-підприємця, оскільки ним не було подано державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У зв`язку з цим, у позивача не виникло обов`язку нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою від 18.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

30.09.2020 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, а саме скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 року за № Ф-13477-51, яка видана Головним управлінням Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі.

Ухвалою від 01.10.2020 року прийнято заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову до розгляду.

01.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив на первісну позовну заяву та клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою від 16.11.2020 року судом вирішено питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів.

Судове засідання 10.12.2020 року не відбулось.

Ухвалою від 11.01.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 29.01.2021 року.

Судове засідання від 29.01.2021 року не відбулось.

Ухвалою суду від 08.02.2021 провадження у справі було зупинено для надання сторонам часу для примирення.

23.02.2021 року від відповідача надійшло клопотання про залишення уточненої позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.

10.03.2021 року від відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заву, відповідно до якого зазначено, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) сформовані на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника. Згідно з п. 1 ч.2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Згідно ч. 12 ст. 9 Закону № 2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. На підставі викладеного, з урахуванням норм чинного законодавства та наявним податковим боргом, відповідачем сформовано вимогу від 13.02.2020 № Ф-13477-51 про сплату боргу (недоїмки). У зв`язку із чим вважає позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Ухвалою від 18.03.2021 року поновлено провадження по справі.

Ухвалою від 18.03.2021 року відмовлено в задоволені клопотання про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні року представник позивача на задоволенні змінених позовних вимог наполягала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, з підстав викладених у відзиві. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши надані документи, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 12.03.1999 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (запис №792), відповідно до реєстраційних даних з 11.03.1999 року зареєстрований платником ЄСВ, реєстраційний № /21204. З 12.07.2001 року анульовано реєстрацію платника ПДВ за завою ФОП.

13.02.2020р. Головним управлінням ДПС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13477-51, згідно з якою станом на 31.01.2020р. заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 29293,44 грн.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної вимоги про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Так, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2464-VI).

Згідно з п. п. 1 та 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених, зокрема, у пунктах 1, 4 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Взяття на облік осіб, зазначених у п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, в п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п. п. 2 та 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 5 ст. 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених, у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Платники єдиного внеску, зазначені у п. п. 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у п. п. 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI).

Таким чином, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. За будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що на дату формування вимоги позивач як платник податку знаходився на обліку в Головнуому управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на спрощеній системфі оподаткування та не перебував в стані припинення чи ліквідації.

Однак, в той же час у відзиві зазначає, що з 12.07.2001 року анульовано реєстрацію платника ПДВ за заявою ФОП.

Згідно з обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31.01.2020 заборгованість позивача по єдиному внеску (код класифікації доходів бюджету 71040000) становила 29293,44 грн.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 05.03.1999 року (запис від 26.02.2021 р. №000061091), вид діяльності: 49.32 надання послуг таксі (основний).

З 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV (далі - Закон №755-IV), яким врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, та передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону №755-IV державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Статтею 17 Закону №755-IV, в редакції на час внесення відомостей про фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі - заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця.

Згідно з п. 2 р. VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 1 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 року у справі №260/81/19 статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, і відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

В судовому засідання встановлено, що позивачем державному реєстратору реєстраційної картки не подавалось, свідоцтво про державну реєстрацію не отримувалось. Водночас з витягу з ЄДРПОУ, позивач зареєстрований як ФОП з 11.03.1999 року, запис внесено 26.02.2021 року, того ж дня внесено і запис про припинення дільності ФОП за її рішенням.

Належні та допустимі докази волевиявлення позивача щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 1 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію в матеріалах справ відсутні, тоді як позивач заперечує здійснення підприємницької діяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19 дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, та за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з відповідним статусом.

Також суд зауважує, що відповідачем не підтверджено, що у період 2018-2019 роки позивачем подавалася до контролюючого органу звіти щодо нарахування та сплати єдиного внеску.

Належних та допустимих доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання від такої діяльності доходу у зазначений період відповідачем до суду не надано.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що так як позивач не мав статусу ФОП в період нарахування відповідачем заборгованості по виплаті ЄСВ, то вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 року № Ф-13477-51 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.139 КАС України.

В судовому засіданні 18.03.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, м.Херсон, пр. Ушакова, 75, 73026) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 року №Ф-13477-51, яка видана Головним управлінням ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, м.Херсон, пр. Ушакова, 75, 73026) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок), 80 грн., шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 25 березня 2021 р.

Суддя Д.К. Василяка

кат. 111060000