Справа № 492/937/15-а
Суддя: Черевата В. І.
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 492/937/15-а
Провадження № 6-а/492/1/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Череватої В.І.

за участю секретаря судового засідання Каширної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Арциз Одеської області заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в порядку статті 383 КАС України, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2021 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в порядку статті 383 КАС України, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1533 від 02 березня 2021 року про відмову у перерахунку пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 23 лютого 2021 року перерахунок ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату № 5-889/21 від 22 лютого 2021 року, яка була видана Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надана разом з заявою ОСОБА_1 за № 1533 від 23 лютого 2021 року без обмеження її максимального розміру.

В обґрунтування своїх вимог заявником зазначено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року по справі № 492/937/15-а, апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області залишено без розгляду, а апеляційну скаргу Кривельової В.М. в інтересах ОСОБА_2 - задоволено. Постанову Арцизького районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги Кривельової Т.М. в інтересах ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області з призначення пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області призначити ОСОБА_2 пенсію по втраті годувальника, починаючи з 22.10.2014 року, на підставі та у розмірах, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу", виходячи із заробітної плати померлого судді ОСОБА_3 , з урахуванням підвищення заробітної плати суддів, відповідно до ст. 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Постанова набрала законної сили 04.10.2015 року.

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про здійснення перерахунку з урахуванням підвищення заробітної плати суддів.

Рішенням відділу з питань перерахунку пенсії № 2 управління, застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1533 від 02 березня 2021 року у проведенні перерахунку з урахуванням підвищення заробітної плати суддів їй було відмовлено. Заявник вважає відмову у здійснені перерахунку пенсії з урахуванням підвищення заробітної плати суддів такою, що не ґрунтується на конституційному принципі верховенства права, вимогах закону, а тому є неправомірною, у зв`язку з чим звернулася з зазначеною заявою до суду.

Ухвалою судді від 18 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

При розгляді заяви про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в порядку ст. 383 КАС України, суд керується нормами Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції від 15 грудня 2017 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду заяви про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в порядку ст. 383 КАС України, була повідомлена належним чином, однак від заявниці до суду надійшла заява про розгляд заяви без її участі, заяву підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду заяви про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду, була повідомлена належним чином, однак надала до суду заперечення, згідно яких з заявленими ОСОБА_1 вимогами не погодилася, просила суд у задоволенні заявлених вимог відмовити у повному обсязі у зв`язку з відсутністю підстав для перерахунку пенсії, оскільки рішення суду виконано у повному обсязі.

У зв`язку неявкою у судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 194 КАС України, судом, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяву Кривельової Т.М. в інтересах ОСОБА_2 , заперечення представника ГУ ПФУ в Одеській області, дослідивши додані до заяви докази, матеріали адміністративної справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області з призначення пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області призначити ОСОБА_2 пенсію по втраті годувальника, починаючи з 24 серпня 2014 року, на підставі та у розмірах, визначених статтею 37 Закону України «Про державну службу», виходячи із заробітної плати померлого судді ОСОБА_3 , з урахуванням підвищення заробітної плати суддів, відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (т. 1 а.с. 56 - 59).

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Судом встановлено, що рішенням Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі № 78 від 22 березня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у перерахунку пенсії на підставі заяви № 1521 від 12 березня 2019 року, посилаючись на те, що Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, який набрав чинності з 01 травня 2016 року, не передбачено право на проведення перерахунку пенсії, а також постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», зокрема скасовано пункт 4 щодо умов та порядку визначення заробітної плати для перерахунку пенсії державним службовцям, внаслідок чого не має підстав для проведення перерахунку пенсії на підставі наданої позивачкою довідки про заробітну плату № 5-3153/18 від 02 листопада 2018 року (т. 1 а.с. 85, 86). Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області № 78 від 14 червня 2019 року ОСОБА_1 повторно було відмовлено у здійснені перерахунку пенсії на підставі заяви № 3090 від 07 червня 2019 року з тих саме підстав, що зазначено у рішенні Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі № 78 від 22 березня 2019 року (а.с. 132, 133). Зазначені рішення ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 14 серпня 2019 року були визнані протиправними та скасовані та зобов`язано відповідача здійснити з 12 березня 2019 року та з 07 червня 2019 року перерахунок ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідок про заробітну плату № 5-3153/18 від 02 листопада 2018 року, № 5-1630/19 від 07 червня 2019 року, які були видані територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надані відповідачу позивачкою разом з заявами за № 1521 від 12 березня 2019 року, за № 3090 від 07 червня 2019 року (т. 1 а.с. 161-165), яка була виконана, що підтверджується листом ГУ ПФУ в Одеській області № 604/03-11 від 24 вересня 2019 року з додатками (т. 1 а.с. 172 - 180).

Як вбачається з листів № 104/К-11 від 24 січня 2020 року, № 106/К-11 від 28 січня 2020 року ГУ ПФУ в Одеській області на звернення позивачки (т. 2 а.с. 5, 8, 9, 10) надало відповідь про те, що на виконання ухвали Арцизького районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року з 12 березня 2019 року було проведено перерахунок пенсії при страховому стажі померлого 16 років 10 місяців та середньомісячного заробітку 41781,75 грн. і розмір пенсії склав 29247,23 грн. З урахуванням вимог ч. 3 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» пенсійну виплату позивачки з 12 березня 2019 року встановлено у розмірі 14970,00 грн., з 01 липня 2019 року 15640,00 грн., з 01 грудня 2019 року - 16380,00 грн., тобто в десятикратному розмірі прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (т. 2 а.с. 6, 7, 11, 12).

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року, тобто не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом.

Отже, нормою п. 2 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» заборонено обмеження максимального розміру пенсії як у відносному, так і в абсолютному розмірі.

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року заяву в порядку ст. 383 КАС України задоволено повністю (а.с. 50 52 т. 2), залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року (а.с. 83 86 т. 2). Визнано протиправними та незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження максимального розміру пенсії при здійсненні: з 12 березня 2019 року перерахунку ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату № 5-3153/18 від 02 листопада 2018 року, яка була видана територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надана разом з заявою ОСОБА_1 за № 1521 від 12 березня 2019 року; з 07 червня 2019 року перерахунку ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату № 5-1630/19 від 07 червня 2019 року, яка видана територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надана разом з заявою ОСОБА_1 за № 3090 від 07 червня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 12 березня 2019 року перерахунок ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату №5-3153/18 від 02 листопада 2018 року, яка була видана територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надана разом з заявою ОСОБА_1 за № 1521 від 12 березня 2019 року без обмеження її максимального розміру; здійснити з 07 червня 2019 року перерахунок ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату № 5-1630/19 від 07 червня 2019 року, яка була видана територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надана разом з заявою ОСОБА_1 за № 3090 від 07 червня 2019 року без обмеження її максимального розміру.

Вирішено направити копію ухвали до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подати до Арцизького районного суду Одеської області у місячний строк з дня набрання законної сили даною ухвалою суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень.

Як вбачається з листа № 152 від 17 березня 2020 року, Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надало відповідь про те, що на виконання ухвали Арцизького районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року, ОСОБА_1 було проведено перерахунок пенсії з 07.06.2019 року по втраті годувальника з урахуванням заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату від 12.03.2019 року без обмеження. Сума боргу у розмірі 115841,13 гривень за період з 07.06.2019 року по 24.02.2020 року нараховані на відкладну відомість відповідно до Постанови 649 від 22.08.2018 року, сума боргу у розмірі 15085,72 гривень за період з 25.02.2020 року по 31.03.2020 року нарахована на основну відомість та буде виплачена у квітні місяці. Розмір пенсії складає без обмеження 29 247,23 гривень.

Надаючи правову оцінку вищевказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі».

Основний Закон України закріплює основоположні засади права громадян на соціальний захист і відносить до законодавчого регулювання механізм реалізації цього права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Конституція України містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права. Правові спори виникають внаслідок порушення суб`єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб`єктивних прав.

Юридичний спір в даній справі, на думку заявника, виник з приводу протиправних дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії по втраті годувальника в розмірі п`ятдесят відсотків від щомісячного довічного утримання судді у відставці.

Згідно ч. 1 ст. 142 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Положеннями ч. 10 та ч. 11 статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" (в редакції від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ) передбачено, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Крім того, відповідно до ст. статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" (в редакції від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ) передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючім державним службовцям, а також у зв`язку з набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом, відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи з сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Так, судом встановлено, що померлий ОСОБА_3 на посаді судді мав стаж роботи, який давав право на отримання пенсії за Законом України "Про державну службу", а саме: 10 років 2 місяці 17 днів, тобто його дитина - ОСОБА_2 , яка крім того, була на його утриманні, має право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 70 % заробітної плати годувальника та з урахуванням підвищенням заробітної плати суддів...»

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року по справі № 492/937/15-а, яка набрала законної сили 04.10.2015 року, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області призначити ОСОБА_2 пенсію по втраті годувальника, починаючи з 22.10.2014 року, на підставі та у розмірах, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу", виходячи із заробітної плати померлого судді ОСОБА_3 з урахуванням підвищення заробітної плати суддів, відповідно до ст. 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Слід зазначити, що з 01.05.2016 року набув чинності Закон України № 889-VIII від 10.12.2015 року «Про державну службу», відповідно до п. 2 Розділу ХІ якого з дня набрання чинності вказаного Закону втратили чинність норми Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу, та Постанова Верховної Ради України від 16 грудня 1993 року "Про введення в дію Закону України "Про державну службу".

Пунктами 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» в редакції, яка була чинною до 15.12.2015 року, передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України (для службовців Національного банку України відповідно до рішень його Правління) після набрання чинності Законом України від 16 січня 2003 року № 432-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

Отже, станом на дату призначення пенсії державного службовця чинне на той час законодавство передбачало умови і порядок перерахунку її розміру у зв`язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою.

Проте, надалі законодавче регулювання цих відносин зазнало змін.

У зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31.05.2000 був виключений, п. 5 - змінений.

Постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 "Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб", якою затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб.

Пунктом 1 згаданого порядку визначено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас системний аналіз положень даного нормативно-правового акта є підставою для висновку, що ним унормовано порядок призначення пенсії державним службовцям вперше та він не поширюється на осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622.

Оскільки на момент призначення позивачу пенсії у відповідності до вимог статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" статтею 37-1 цього Закону було передбачено обов`язковість здійснення перерахунку пенсії у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, суд, керуючись наведеними вище приписами статті 22 Конституції України, дійшов висновку про наявність у позивача права на перерахунок пенсії.

Крім того, суд зазначає, що з прийняттям Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" змінилися істотні умови праці державних службовців, зокрема, були встановлені нові категорії посад державної служби, тому норми нового Закону не можуть розповсюджуватися на державних службовців, які набули стажу державної служби та права на пенсію державного службовця під час дії Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу".

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов`язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом`якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.

Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2014 року в справі № 21-244а14 висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

За таких обставин, суд відхиляє як необґрунтовані твердження відповідача про те, що з набранням чинності Законом України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" позивач втратила право на перерахунок пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Тобто, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого та прокурора зауважив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

В абз. 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

До того ж, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

При цьому, слід зазначити, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 823/795/17 (адміністративне провадження № К/9901/2159/17).

Суд приймаючи рішення, поклав конкретний обов`язок на відповідача, який віднесений до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Відповідач, виконуючи рішення суду не наділений дискреційними повноваженнями, в нього відсутня можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, оскільки судом було зобов`язано чинити конкретні дії.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

З метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, регламентований ст. 383 КАС України.

Відповідно ч. ч. 1, 4, 5, 6 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Таким чином, вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Суд встановив, що підставою для звернення позивача до суду з даною заявою була її незгода з бездіяльністю відповідача щодо виконання ухваленого на її користь рішення суду.

За змістом ухваленого судом рішення, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був призначити ОСОБА_2 пенсію по втраті годувальника, починаючи з 22.10.2014 року, на підставі та у розмірах, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу", виходячи із заробітної плати померлого судді ОСОБА_3 , з урахуванням підвищення заробітної плати суддів, відповідно до ст.129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", тобто рішенням суду зобов`язано відповідача вчинити конкретні дії.

У пунктах 46, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 р. у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви Кривельової Т.М. в інтересах ОСОБА_2 , поданої у порядку ст. 383 КАС України.

Відповідно до приписів ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем порушено положення ч. 2 ст. 14, ч. 1 ст. 370 КАС України та ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а саме: не виконано у повному обсязі судове рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року, тобто не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом.

Отже, нормою п. 2 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» заборонено обмеження максимального розміру пенсії як у відносному, так і в абсолютному розмірі.

При цьому ОСОБА_2 , отримує пенсію з 22.10.2014 року, тобто до 01 січня 2016 року, а тому дія положень Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ щодо визначення максимального розміру пенсії до неї не застосовується в силу п. 2 Прикінцевих положень цього закону та вона має право на виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром.

Аналізуючи вищезазначені норми права, встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд прийшов до висновку, що заява Кривельової Т.М. в інтересах ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в порядку ст. 383 КАС України, підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі ст. ст. 124, 129-1 Конституції України, керуючись ст. ст. 14, 194, 229, 383, 241 - 243, 248 - 249, 370, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в порядку статті 383 КАС України задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1533 від 02 березня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 23 лютого 2021 року перерахунок ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника з урахуванням підвищення заробітної плати суддів відповідно до довідки про заробітну плату № 5-889/21 від 22 лютого 2021 року, яка була видана Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області та надана разом з заявою ОСОБА_1 за № 1533 від 23 лютого 2021 року без обмеження її максимального розміру.

Копію ухвали направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ЄДРПОУ - 20987385, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) подати до Арцизького районного суду Одеської області у місячний строк з дня набрання законної сили даною ухвалою суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо ухвалу було постановлено поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею.

Суддя

Арцизького районного суду В.І. Черевата

Одеської області