Справа № 260/1890/19
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/1890/19 пров. № А/857/3032/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

з участю секретаря Юник А.А.,

представника відповідача Мельничука Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,-

суддя в 1-й інстанції - Гебеш С.А.,

час ухвалення рішення - 13.03.2020 року, 15:45 год.,

місце ухвалення рішення - м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 23.03.2020 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 35591,56 грн.; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.10.2019 року по день виконання рішення суду у цій справі, тобто проведення фактичного розрахунку при звільненні; допуск негайного виконання рішення суду щодо стягнення суми боргу в частині виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 33980,10 грн. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33980,10 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.10.2019 року по 13.03.2020 року в сумі 163428,10 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно з ч.3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697) прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-IX (далі - Закон № 113) доповнено ст. 40 КЗпП України та уточнено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус. Такими законами, що регулюють статус прокурорів та відповідно мають статус спеціальних, є Закони № 1697, № 113. Отже, з дня набрання чинності Законом № 113, а саме з 25.09.2019 року, особливості застосування до прокурорів положень п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, статей 42, 42-1, ч. ч. 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 КЗпП України, на які посилається позивач, встановлюються Законом № 1697. Тому з 25.09.2019 року саме цей закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між позивачем і Генеральною прокуратурою України. Позивача звільнено на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697. Згідно зі ст. 44 КЗпП України вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку виплачується працівнику при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Законом № 1697 не передбачено, що у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону йому виплачується вихідна допомога. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697. Враховуючи наведене позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні, а отже позивачу виплачено всі належні суми, тому підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України немає, оскільки відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач з`явився в Подільський районний суд м.Києва для проведення відеконференції, однак така не відбулася з технічних причин. Клопотань про відкладення розгляду справи в зв`язку з цим позивач не надавав. Колегія суддів враховуючи вищевказані обставини, а також те, що явка позивача в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи у відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивач безперервно працював в органах прокуратури, а саме в Генеральній прокуратурі України, з 11.06.2015 року, що підтверджується записами № 9-20 у трудовій книжці.

Згідно з наказом Генеральної прокуратури України від 14.08.2019 року № 677ц позивача було призначено на посаду заступника начальника управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України (категорія посади - прокурорська), про що є запис в трудовій книжці.

Наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 року № 1137ц позивача звільнено із зазначеної посади з Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697 з 18.10.2019 року.

Разом з тим зазначеним наказом Департаменту планово - фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.

Із даним наказом позивача ознайомлено 28.10.2019 року (про що було зроблено відмітку на звороті оригіналу наказу: «Ознайомлений 28.10.2019 року, копію наказу отримав, та проставлено підпис»), оскільки у період з 03.10.2019 року по 17.10.2019 року включно позивач перебував у черговій щорічній відпустці (наказ від 27.09.2019 № 4156-вц), а з 17.10.2019 року по 25.10.2019 року включно - перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності від 17.10.2019 року серія АДЛ № 962395. Цього ж дня позивач отримав трудову книжку, про що зроблено запис у відповідному журналі.

Позивач вважає, що у порушення вимог чинного законодавства Генеральною прокуратурою України не було проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні виплати при звільненні, чим було порушено його права та законні інтереси.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у 2019 році.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19 зазначив, що ст. 4 Закону № 1697 встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ст. 51 Закону № 1697 передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 вищевказаного закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом № 113 ст. 51 Закону № 1697 доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Проте, Законом № 1697 не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст. 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст. 1 Кодексу).

Ст. 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом № 113 було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: ст. 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113 зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ч.5 ст. 51 Закону № 1697 та ч.4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Таким чином, позовна вимога про стягнення вихідної допомоги є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо розміру такої допомоги, то така має виплачуватись у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при розрахунку суми середнього заробітку суд бере до уваги довідку відповідача від 03.02.2020 року № 21-149зп згідно якої середньомісячний заробіток позивача становить 33980,10 грн. (а.с. 97) і така сума обчислена відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а тому саме вказану суму слід стягнути на користь позивача.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.10.2019 року апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

У п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку».

Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові Пленуму від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, тобто вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на даний час є передчасною.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому позивач зможе захистити своє порушене право шляхом подання відповідного позову до адміністративного суду після проведення відповідачем з ним остаточного розрахунку, а саме виплати вихідної допомоги при звільненні.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,315,317,320,321,322,325,328 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 260/1890/19 - скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 33980 (тридцять три тисячі дев`ятсот вісімдесят) гривень 10 (десять) копійок.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33980 (тридцять три тисячі дев`ятсот вісімдесят) гривень 10 (десять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року.