Справа № 640/370/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/370/20 Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року № 796-к «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення з посади заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу з 12 грудня 2019 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу з 13 грудня 2019 року, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі;

- стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2019 року по день ухвалення рішення у справі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року № 796-к «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу 12 грудня 2019 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу з 12 грудня 2019 року;

- стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 грудня 2019 року по 17 листопада 2020 року в сумі 291 680,38 грн.;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу з 12 грудня 2019 року;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 26516,39 грн., з якої мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі;

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Міністерство аграрної політики та продовольства України подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу до Закону України «Про державну службу» було внесено зміни, зокрема, скасовано застосування при звільненні державних службовців попередження про наступне вивільнення працівників та вимоги щодо надання пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або іншої роботи. Відповідач стверджує, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією є окремою та самостійною підставою для припинення державної служби, яку не слід ототожнювати зі скороченням чисельності працівників. Апелянт вважає помилковим застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України, оскільки питання щодо звільнення державних службовців з роботи врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про державну службу». Крім того, апелянт просить врахувати, що суд першої інстанції під час здійснення обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу невірно встановив період вимушеного прогулу у зв`язку з чим неправильно обрахував суму стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішення суду першої інстанції є правомірним і обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 22 серпня 2016 року №333-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту електронного документообігу та контролю апарату, як таку, що визначена переможцем конкурсу.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 31 жовтня 2018 року № 423-к позивача переведено на посаду заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 22 серпня 2019 року № 461-к ОСОБА_1 присвоєно 5 (п`ятий) ранг державного службовця.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», постановлено реорганізувати Міністерство аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20 вересня 2019 року № 507, підписаним Головою комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України, затверджено план заходів, пов`язаних з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - План).

Згідно з Планом пункту 1 кадрових питань передбачено письмове попередження працівників Мінагрополітики про можливе вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці із одночасним внесенням пропозицій щодо заміщення посад у Мінекономіки та їх призначення у порядку переведення строк виконання якого відбудеться після затвердження штатного розпису Мінекономіки.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 31 жовтня 2019 року № 537, за підписом Голови комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України, затверджено зміни до плану заходів з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року № 796-к ОСОБА_1 звільнено з роботи, з посади заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу 12 грудня 2019 року у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, а звільнення з посади необґрунтованим і таким, що порушує законні права та інтереси, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ не відповідає принципу обґрунтованості, у зв`язку з тим, що його прийнято з порушенням процедури звільнення позивача з посади. При цьому, Окружний адміністративний суд міста Києва звернув увагу на те, що під час розгляду спору, відповідач не надав пояснень, в чому полягала необхідність звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з запланованою реорганізацією на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829, якщо скорочення чисельності посад державних службовців не заплановано. На думку суду, за відсутності встановленої Законом України «Про державну службу» спеціальної процедури звільнення державних службовців, застосуванню підлягає загальне правило, передбачене ст. 5 вказаного Закону, згідно з яким, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з нормами ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX (далі - Закон № 117-IX ) були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень ч. ч. 1 - 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року та була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (ст. 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (ст. 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ст. 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст. 87, 871 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (ст. 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (ст. 881 цього Закону).

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених ст. 871 цього Закону.

У разі звільнення з державної служби, на підставі п.п. 6 і 7 частини першої цієї статті, державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Зі змісту оскаржуваного позивачем наказу вбачається, що її звільнено з посади у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Реорганізація Міністерства аграрної політики та продовольства України відбулася на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», якою реорганізовано Міністерство аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», станом до 02 вересня 2019 року, гранична чисельність Мінагрополітики становила 360 осіб (356 державних службовців), Мінекономрозвитку - 930 осіб (930 державних службовців), разом 1290 (1286 державних службовців).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 вересня 2019 року № 838 «Питання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року № 85 і визначено чисельність Мінекономіки - 1355 осіб (1351 державних службовців).

Тобто, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, після реорганізації загальна запроектована кількість державних службовців обох міністерств збільшилася. У зв`язку з чим вказана реорганізація не передбачала скорочення чисельності обох реорганізованих міністерств.

Слід врахувати, що якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

Під час розгляду спору в суді першої інстанції, як і під час апеляційного розгляду справи, відповідач не надав пояснень, в чому полягала необхідність звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з запланованою реорганізацією на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829, якщо скорочення чисельності посад державних службовців не заплановано.

Також, необхідно зважити й на те, що згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX вказані положення були виключені без визначення будь-якої процедури.

Натомість, Законом України від 14 січня 2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», ч. 3 ст. 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Тобто, після набрання чинності Законом № 440-IX (з 13 лютого 2020 року), процедура звільнення державних службовців знову була встановлена, та вона як і попередньо існуюча передбачала попередження про звільнення та пропонування вільних посад.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дійсно, позивача було звільнено з посади у період після набрання чинності Законом № 117-IX та до набуття чинності Законом № 440-IX, коли приписи Закону № 889-VIII не містили процедури звільнення.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає, що вказана обставина надавала право роботодавцю під час звільнення осіб з державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII не здійснювати письмового попередження таких осіб про заплановане вивільнення та без пропонування вільної посади для працевлаштування.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що за відсутності встановленої Законом № 889-VIII спеціальної процедури звільнення державних службовців застосуванню підлягає загальне правило, передбачене ст. 5 Закону № 889-VIII, згідно з яким дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, на що також звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Так, необхідність врегулювання процедури звільнення державного службовця, зокрема, з передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підстав, як однієї з гарантій державної служби, власне і підтверджується наявністю цієї процедури в первісній редакції Закону № 889-VIII і встановлення такої процедури Законом № 440-IX.

На переконання колегії суддів, тимчасова відсутність законодавчого регулювання такої процедури, не може бути підставою для свавільного звільнення державних службовців, натомість є підставою для застосування вказаного вище загального правила, що передбачено ст. 5 Закону № 889-VIII.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з нормами ч. ч. 1 - 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 28 лютого 2020 року у справі № 807/819/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується апелянтом позивач у будь-якій формі не зверталася до відповідача з приводу звільнення та припинення державної служби, не попереджалась відповідачем про наступне вивільнення та їй не було запропоновано іншої рівноцінної посади державної служби та (або) іншої роботи в реорганізованому Міністерстві. Відповідач не мотивував та не аргументував звільнення позивача з державної служби та відсутність можливості подальшого використання її на державній службі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що оскаржуваний наказ не може бути визнаний обґрунтованим і підлягає скасуванню, адже він не відповідає принципу обґрунтованості та прийнятий з порушенням встановленої процедури звільнення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно встановив дату з якої позивач підлягає поновленню на роботі, помилково обрахував період вимушеного прогулу у кількості 239 днів та здійснив арифметичні помилки під час обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року № 796-к позивача звільнено з посади заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу 12 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 вбачається, що днем звільнення вважається останній день роботи. У зв`язку з цим, запис у трудовій книжці про звільнення працівника, а також і наказ про припинення трудового договору повинні містити вказівку на останній день роботи працівника, який і є днем звільнення.

Тобто, 12 грудня 2019 року є останнім робочим днем ОСОБА_1 на займаній посаді державної служби.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на роботі з 13 грудня 2019 року, а не з 12 грудня 2019 року, як помилково зазначив суд першої інстанції.

З огляду на зазначені обставини справи та те, що рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді прийняте Окружним адміністративним судом м. Києва 17 листопада 2020 року, період вимушеного прогулу позивача становить 232 дні: з 13 грудня 2019 року по 17 листопада 2020 року.

З урахуванням норм, абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

В силу п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абз. 2 п. 8 Порядку № 100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки Міністерства аграрної політики та продовольства України від 16 грудня 2019 року № 19-1/291 за жовтень - листопад 2019 року (тобто за останні два місяці роботи, що передували місяцю звільнення) ОСОБА_1 нараховано та виплачено заробітну плату на суму 26 849,39 грн. (17643,05 грн. + 9206,34 грн.).

Відповідно, середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 624,40 грн. (26849,39 грн./43 робочих дні).

Кількість робочих днів за період з 13 грудня 2019 року по 17 листопада 2020 року, тобто по дату прийняття судом рішення про поновлення на посаді, складає - 232 робочих дні.

Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Міністерства аграрної політики та продовольства України становить 144860,80 грн. (624,40 грн. (середньоденна заробітна плата) х 232 р.д.)

Відповідно до п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу Міністерства аграрної політики та продовольства України з наступного робочого дня за днем звільнення, тобто з 13 грудня 2019 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. При цьому, сума стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць становить 13112,40 грн. (624,40 грн. (середньоденна заробітна плата) х 21 р.д. (середньоарифметична кількість робочих днів у місяці)).

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним скасування наказу від 12 грудня 2019 року № 796-к та поновлення позивача на роботі, але невірно визначив дату, з якої ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі та неправильно обрахував суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року підлягає зміні у зазначеній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 317, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року змінити виклавши третій, четвертий, п`ятий та шостий абзаци вказаного рішення наступним чином:

«Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу з 13 грудня 2019 року.

Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2019 року по 17 листопада 2020 року в сумі 144860 грн 80 коп. (сто сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят гривень вісімдесят копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу з 13 грудня 2019 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 13112 грн 40 коп. (тринадцять тисяч сто дванадцять гривень сорок копійок), з якої мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов