Справа № 440/420/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 р.Справа № 440/420/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 09.06.20 року по справі № 440/420/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

про стягнення коштів невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), в якій просила суд першої інстанції:

- стягнути з Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середньомісячної;

- стягнути з Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 27 грудня 2019 року по день проведення повного розрахунку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/420/20 за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення коштів невиплачених при звільненні.

Протокольною ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 року було замінено відповідача на належного - Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (вул.Соборності 45 м. Полтава ) задоволено.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у загальній сумі 5 110,00 грн.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у загальній сумі 17 665,44 грн.

Головне територіальне управління юстиції в Полтавській області, не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення адміністративного суду першої інстанції, у частині, якою позов задоволено, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що не погоджується з викладеним в рішенні суду першої інстанції обґрунтуваннями та висновками, вважаючи, що вказане рішення підлягає скасуванню. Зазначає, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції в Полтавській області на посаді головного спеціаліста відділу планово - фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально - технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Полтавській області. Відповідно до постанови КМУ від 09.10.2019 р. №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" ліквідовано Головне територіального управління юстиції у Полтавській області, управління знаходиться у стадії припинення. Позивачка 27.12.2019 була звільнена з займаної посади, на підставі п.4 ч.1 ст.83 та п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" та ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Управління про що отримала відповідний наказ Головного територіального управління юстиції в Полтавській області №1785/к від 23.12.2019. Також у день звільнення з позивачкою було проведено кінцевий розрахунок та видано трудову книжку. Зазначає, що підстав та самого факту звільнення позивачка не оскаржувала. Вказує, що Закон України "Про державну службу" є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби, що включає в себе й питання дисциплінарної відповідальності. Посилається, що вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення тільки з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу". У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. Вказує, що стосовно посилання позивачки на застосування до спірних відносин приписів КЗпП України, то згідно з ч.2 та ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу" відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зазначеної у постанові від 11.04.2018 у справі №333/298/16-ц. Зазначає, що спір, що розглядається, стосується припинення державної служби (ст.87 Закону), оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України "Про державну службу". Вважає, що до спірного випадку, виплата вихідної допомоги державному службовцеві здійснюється тільки у випадках та розмірах, визначених Законом України "Про державну службу" (ч.3 ст.83 та ч.4 ст.87 Закону). Зазначає, що у спірних правовідносинах наявні такі юридичні факти: позивачка перебувала на державній службі; позивачку звільнено у зв`язку з ліквідацією державного органу. Вважає, що дані факти позивачкою не спростовані та не оскаржувалися. Зазначає, що питання виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку із звільненням врегульовані Законом України "Про державну службу", у спірних правовідносинах це - ч.4 ст.87 вказаного Закону, а тому суд першої інстанції безпідставно поширив на спірні правовідносини положення ст.ст.44,46,49 КЗпП України. Посилається на помилкове посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини щодо "якості закону" та "законних сподівань". Вважає, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права - суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню та не застосував закону, який підлягав застосуванню - КЗпП України замість Закону України "Про державну службу". Порушення норм процесуального права: відповідно до ст.246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки аргументам відповідача щодо пріоритетності приписів законодавства про державну службу відносно трудового законодавства, щодо характеру спірних відносин та статусу позивача як державного службовця.

Позивачка, не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до ст.304 КАС України.

Відповідач про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений заздалегідь та належним чином.

Від позивачки повернувся конверт з судовою повісткою, який містив позначку відділення поштового зв`язку про невручення зазначеного конверту у зв`язку з позначкою "інші причини, адресат відсутній".

Відповідно до ч. 11 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Тобто відповідно до ч.11 ст. 126 КАС України позивачка вважається повідомленою належним чином

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивачка, в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працювала у Головному територіальному управлінні юстиції у Полтавській області у період з 23.03.2016 по 26.12.2019, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 (а.с. 3), на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально- технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 9).

Позивачка, вважаючи, що Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області не було їй виплачено вихідну допомогу при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку, звернулася до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивачки є право на вихідну допомогу при звільненні, а тому необхідно стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 5110 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у розмірі 17 665 грн. 44 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" (далі по тексту - Закон України №889-VIII в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ст.1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Так, спірним питанням в правовідносинах по даній справі є застосування норм статті 87 Закону № 889-VIII в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (ліквідація державного органу).

Як вбачається з матеріалів даної справи, наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально- технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 9).

Отже, з урахуванням наведеного вище, Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області було поширено на позивачку приписи п.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу, що з метою визначення змісту реальної волі законодавця, який у частині четвертій статті 87 Закону № 889-VIII (щодо виплати вихідної допомоги) не зазначив пункту 1-1 у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин варто дослідити історію внесення змін до цієї статті. Для цього слід взяти до уваги, що до внесення змін Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87 і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом №117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас уже Законом № 44-ІХ від 14 січня 2020 року, що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1.

Однак, в той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 по 13.02.2020 нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону № 889-VIII.

Колегія суддів зазначає, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, "особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб".

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 вказав, що "державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян". Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019, право отримання вихідної допомоги існувало (і продовжує існувати з 13.02.2020).

Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що приймаючи наказ від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області вказало на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, а отже, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки п.1 ст. 40 КЗпП України, на підставі якої, зокрема позивачку було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України, а ч.4 ст. 40 КЗпП України не встановлює особливостей застосування положень ст. 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.12.2020 року по справі № 440/630/20

Частиною 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивачки права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку на підставі частини 1 статті 44 КЗпП України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 04.02.2021 року по справі №440/181/20.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення тільки з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з урахуванням вже наведених вище висновків та правових позицій Верховного Суду, в аналогічних правовідносинах.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зазначену у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №333/298/16-ц (провадження №14-98цс18) не впливають на вирішення даної справи, оскільки правовідносини у вказаній справі, яку розглядала Велика Палата Верховного Суду є відмінними від тих, які склалися у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права - суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню та не застосував закону, який підлягав застосуванню - КЗпП України замість Закону України "Про державну службу", колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку судом першої інстанції вірно застосовано в спірних правовідносинах приписи КЗпП України.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що порушення норм процесуального права, з посиланням на приписи ст.246 КАС України, виражаються у тому, що суд першої інстанції не надав оцінки аргументам відповідача щодо пріоритетності приписів законодавства про державну службу відносно трудового законодавства, щодо характеру спірних відносин та статусу позивача як державного службовця, колегія суддів вважає необґрунтованими, з урахуванням наведених вище висновків, та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Згідно з абзацом 3 пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (далі по тексту - Порядок №100) в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Так, у період з 15 грудня 2018 року по 03 травня 2019 року позивач перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а з 07 травня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та з червня 2019 року не отримувала заробітної плати (а.с. 58).

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 28.05.2020 № 09-29/615, розмір посадового окладу ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 "Питання оплати праці працівників державних органів" на відповідній посаді склав у 2019 році 5110 грн. (а.с. 90).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивачки підлягає стягненню вихідна допомога, розрахована відповідно до абз.3 п.4 Порядку №100, тобто виходячи з посадового окладу позивача, який становить 5110 грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивачки права на вихідну допомогу при звільненні та відповідно задоволення вимог позиву в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у загальній сумі 5 110,00 грн.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивачки та відповідно вірними висновки суду першої інстанції щодо стягнення з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у загальній сумі 17 665,44 грн., з огляду на порушення права позивачки на виплату вихідної допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що у спірному випадку відсутні підстави для виплати чи стягнення на користь позивачки вихідної допомоги, і відповідно середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказуючи, що в останньому абзаці пункту 4 Порядку №100 методики обчислення середньої заробітної плати у випадку позивача не передбачено, то колегія суддів відхиляє ці доводи, зазначаючи, що відсутність правового регулювання не може бути обґрунтованою підставою для відмови у задоволенні вимог позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив, що оскільки Порядком №100 алгоритм для визначення в цьому випадку середнього заробітку за час затримки розрахунку не визначений, то необхідно застосовувати загальний алгоритм розрахунку середньої зарплати, визначивши суму до стягнення у розмірі 17665 грн. 44 коп.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, враховуючи при прийнятті рішення по суті правові висновки Верховного Суду по справам №440/630/20, №440/181/20, в яких правовідносини є аналогічними, тим які склалися в межах даної справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, то колегія суддів вважає, що застосуванню в межах даної справи, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, підлягають застосуванню наведені судом апеляційної інстанції правові позиції вказаного суду.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст.52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" було, зокрема ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області та зокрема створено Північно - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми). Установлено, що міжрегіональні територіальні органи, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови (Постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції"), є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з п.1: Північно - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми) - Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Головного територіального управління юстиції у Сумській області, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань припинено юридичну особу - Головне територіального управління юстиції у Полтавській області (Дата запису: 17.12.2020, Номер запису: 032002430, Підстава: рішення щодо припинення).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості заявленого клопотання представника відповідача про заміну Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на її правонаступника - Північно - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми), а тому протокольною ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 року було задоволено вказане клопотання та замінено Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області на її правонаступника - Північно - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми).

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивачка не була службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року по справі №440/420/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 22.03.2021 року