Справа № 640/17434/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Яблонській А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з травня 2016 року по 27 березня 2019 року включно; зобов`язати нарахувати та виплатити заборгованість по пенсії ОСОБА_1 за період з травня 2016 року по 27 березня 2019 року включно; зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з травня 2016 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159; стягнути на користь позивача судові витрати.; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 травня 2016 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 травня 2016 року по 26 березня 2019 року. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії, що утворилася за період з 26 березня 2019 року по 31 жовтня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 26 березня 2019 року по 31 жовтня 2019 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав, що не перешкоджає апеляційному розгляду даної справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до пенсійного посвідчення від 19 листопада 2013 року № 9595051 серії ААЗ призначено пенсію за віком довічно.

Згідно довідки від 09 лютого 2015 року № позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пенсійної справи, 14 липня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні (виплаті) пенсії як внутрішньо переміщеній особі за фактичним місцем проживання.

Позивач 26 вересня 2016 року звернувся до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про відновлення йому виплати пенсії згідно довідки переселенця з травня 2016 року.

Рішенням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27 березня 2019 року №1717 відмовлено ОСОБА_1 у видачі довідки внутрішньо переміщеної особи в зв`язку з відсутністю підстав, які спричинили переміщення.

Відповідно до заяви позивача від 27 березня 2019 року позивачу відновлено виплату пенсії.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова Кабінет Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Отже, припинення виплати пенсії позивачу з 01 травня 2016 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 01 травня 2016 року по 26 березня 2019 року (дата відновлення позивачу нарахування пенсії, як пенсіонеру, який проживає в місті Києві) та заборгованість за період з 26 березня 2019 року по 31 жовтня 2019 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до положень статей 1, 4 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Згідно зі ст. 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки від 09 лютого 2015 року № позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Проте, позивачу було припинено виплату пенсії з 14 липня 2016 року на підставі рішення Комісії про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Колегія суддів зауважує, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року.

Так, частиною 1 статті 47 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями статті 49 Закону № 1058-IV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Так, п.5 ч.1 ст.49 Закону № 1058 відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

В той же час, Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з липня 2016 року з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058 не приймалось.

При цьому, апелянтом не надано доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ч.1 ст.49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, для припинення пенсії ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачем вимог статті 49 Закону № 1058-IV, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), від 27 червня 2018 року (справа № 688/1196/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Крім цього, колегія суддів зазначає, що підставою для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є не факт відсутності такої особи за місцем її фактичного проживання, а повернення до покинутого місця проживання, виїзд на постійне місце проживання за кордон, і такі обставини мають бути підтверджені у встановленому законом порядку. Матеріали даної справи таких доказів не містять.

Так, приймаючи рішення про припинення позивачу виплату пенсії відповідач керувався постановою Кабінету Міністрів України Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 р. №365, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Згідно з п.5 Порядку контролю, для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.

З огляду на пп.2 п.12 Порядку контролю, соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі: встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення та орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії припиняє соціальні виплати з місяця, що настає за тим, у якому прийнято відповідне рішення, а у випадках, передбачених підпунктом 3 пункту 4 та підпунктом 4 пункту 12 цього Порядку, з дня припинення виплати ПАТ Державний ощадний банк України або з дня скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (п. 14 Порядку контролю).

Відповідно до п.15 Порядку контролю, поновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі, припинених відповідно до підпункту 2 пункту 12 цього Порядку, здійснюється за рішенням комісії, прийнятим на підставі подання структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, що внесене разом з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

У разі прийняття позитивного рішення комісією згідно з пунктом 15 цього Порядку соціальні виплати поновлюються через два місяці з місяця прийняття рішення про припинення таких виплат. Комісія може прийняти рішення про поновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі з місяця припинення таких виплат у разі, коли така особа перебуває у складних життєвих обставинах і з поважних причин не виконала вимоги структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, передбачені пунктами 6 і 7 цього Порядку. (п.16 Порядку контролю).

Отже, не підтвердження фактичного місця проживання не є підставою для припинення виплати пенсії, яка передбачена Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а тому припинення виплати позивачу пенсії було здійснено не у спосіб передбачений законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у рішенні від 03.05.2018 р. у справі №805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 р.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії та наявність протиправних дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01 травня 2016 року та наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 01 травня 2016 року по 26 березня 2019 року (дата відновлення позивачу нарахування пенсії, як пенсіонеру, який проживає в місті Києві) та заборгованість за період з 26 березня 2019 року по 31 жовтня 2019 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Щодо посилання апелянта на те, що вказані суми соціальних виплат виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, колегія суддів зазначає, що нормативно правові акти на які посилається відповідач, не є законами, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її невиплати (припинення), оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України, а тому доводи апелянта, що пенсія виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на теперішній час не прийнято є безпідставними з підстав зазначених вище.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду висловленої у зразковій адміністративній справі № 820/6514/17 від 15 лютого 2018 року, зроблено наступні висновки: "...у ході розгляду справи встановлено, що перерахунок розміру пенсії позивачу був непроведений з 1 січня 2016 року саме з вини державних органів, на яких покладено обов`язок щодо перерахунку та виплати пенсії позивачу, а тому право позивача щодо перерахунку пенсії з 1 січня 2016 року є абсолютним та не може бути обмежено будь-чим".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиплата пенсії позивачу за вищевказаний період не відповідає критеріям правомірності дій суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання виплатити заборгованість пенсії за спірний період правомірно задоволено судом першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.