Справа № 520/11247/2020
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 р.Справа № 520/11247/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача Москаль Р.Б.

позивач Іваніченко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Харківської районної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВНЕРУДПРОМ" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 11.12.20 року по справі № 520/11247/2020

за позовом ОСОБА_1

до Харківської районної державної адміністрації, Харківської районної ради Харківської області

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВНЕРУДПРОМ"

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської районної державної адміністрації, Харківської районної ради Харківської області, в якому просив суд:

- зобов`язати Харківську районну державну адміністрацію розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища великоваговими автомобілями поза межами дороги місцевого значення, що проходить через с. Сороківка;

- зобов`язати Харківську районну раду відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВНЕРУДПРОМ" було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2010 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Харківську районну державну адміністрацію (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61034, ) та Харківську районну раду (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61000) розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища з урахуванням висновків суду та наявної у них компетенції відповідно до законів України "Про дорожній рух", "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про місцеві державні адміністрації".

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення в зазначеній частині, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що в даному конкретному випадку, для розгляду Харківською районною радою питання щодо необхідності скасування Спеціального дозволу, наданого третій особі, є всі законні підстави: діяльність третьої особи становить загрозу для безпеки жителів с Сороківка; отже третьою особою порушуються умови Угоди. Судом також було встановлено, що діяльність третьої особи через систематичне порушення вимог чинного законодавства України щодо вагових обмежень вантажних автомобілів, що займаються вивезенням піску, становить загрозу для життя та здоров`я жителів с. Сороківка. Вказав на те, що сформульована вимога не передбачає, що для її задоволення Харківській районній раді потрібно скасувавати своє попереднє рішення - для цього на виконання вимог п. 22 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" необхідне прийняття цілком нового рішення районної ради.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем, Харківською районною державною адміністрацією, та третьої особою також подано апеляційні скарги, в яких вони просять суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги Харківська районна державна адміністрація зазначила про те, що суд першої інстанції, поклавши зобов`язання розробити схему організації дорожнього руху на Харківську районну державну адміністрацію, що перебуває за межами її компетенції та не належить до її повноважень, неправильно застосував або порушив норми матеріального права, а саме: ст. 19 Конституції України, ст. 6 Закону України "Про дорожній рух", ст. 27 Закону України "Про дорожній рух", Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ДСТУ 8752:2017 "Безпека дорожнього руху. Проект організації дорожнього руху. Правила розроблення, побудови, оформлення. Вимоги до змісту".

В обгрунтування вимог своєї апеляційної скарги третя особа вказала на те, що у ст. 6 Закону України "Про дорожній рух" не зазначено, що до повноважень районних рад та районних державних адміністрацій входять повноваження щодо розробки схеми організації дорожнього руху. В свою чергу, організація дорожнього руху не включає в себе розробку схем організації дорожнього руху, а навпаки організація дорожнього руху здійснюється на основі, зокрема, схем організації дорожнього руху. Організація дорожнього руху здійснюється спеціалізованими службами. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про дорожній рух" схеми організації дорожнього руху погоджуються із відповідними підрозділами Національної поліції. Вказав на те, що, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, не дослідив і нормативно не обгрунтував чи є звернення громадянина підставою для розробки відповідної схеми і чи взагалі можливо розробити відповідну схему на відповідній території.

Позивач подав відзиви на апеляційні скарги, в яких він, наполягаючи на необгрунтованості доводів відповідача та третьої особи, наведених ними в апеляційних скаргах, просить суд апеляційної інстанції залишити зазначені апеляційні скарги без задоволення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник просили задовольнити вимоги апеляційної скарги позивача, а апеляційні скарги відповідача та третьої особи залишити без задоволення.

В судове засідання інші сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з травня 2019 року у Лавровій балці у с. Сороківка розпочав роботу кар`єр з видобутку піску, що належить ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ».

Вважаючи, що транспортування видобутого піску у Лавровій балці у с. Сороківка Харківського району Харківської області з червня 2019 року проводиться всупереч вимог чинного законодавства України, зокрема п.22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. (з наступними змінами та доповненнями), здійснюється великовантажними автомобілями (30-40 т) дорогами загального користування місцевого значення (ширина яких на окремих ділянках становить 4.5 м.) і мостами, вантажопідйомність яких не перевищує 24 т., рух такого великовантажного автомобільного транспорту призводить до інтенсивного руйнування дорожнього покриття, а з часом згадані вище порушення призведуть до повного руйнування дороги у селі та можуть призвести до непоправних наслідків - спричинення шкоди життю та здоров`ю людей, у тому числі і позивачу, з метою самостійного захисту своїх законних прав жителі сіл, що входять до Вільхівської сільської ради, самоорганізувалися та 30.09.2019 створили відповідну ініціативну групу, до якої належить і позивач.

Позивачем зазначено, що ініціативною групою до різних інстанцій було розіслано 70 письмових звернень, зокрема, до Укртрансбезпеки у Харківській області, поліції, Голови Харківської обласної державної адміністрації та ін., однак ці звернення не мали конкретних практичних наслідків, з огляду на те, що відповідні органи державної влади та місцевого самоврядування, у тому числі відповідачі, не бажають у межах наданих їм компетенції та повноважень ефективно виконувати свої обов`язки не зважаючи на те, що утримуються за кошти платників податків.

Позивач вважає, що Харківська районна рада своїм Рішенням від 20 липня 2017 року незаконно погодила надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області, з огляду на те, що як на той час, та і зараз відсутня схема організації дорожнього руху, яка б передбачала вивезення піску з родовища великоваговими автомобілями поза межами населених пунктів із дотриманням вимог чинного законодавства України.

На думку позивача, на порушення наведених вище вимог закону відповідачі безпідставно погодили розміщення кар`єру та не передбачили вивезення видобутого піску у такий спосіб, щоб не порушувати законні права жителів села та вимоги чинного законодавства, зокрема, не забезпечили організацію схеми дорожнього руху великовагового транспорту поза межами населеного пункту с. Сороківка, через що під загрозу ставиться його життя та здоров`я.

29.10.2019 жителі с. Сороківка підготували колективне звернення до Харківської районної ради щодо внесення на сесію питання про видобуток піску у с. Сороківка та його подальше транспортування населеними пунктами с. Вільхівка, та за результатами обговорення цього питання на постійній комісії з питань аграрної політики, земельних відносин, екології та природних ресурсів від 22.11.2019 воно було взяте лише «до відома», без будь-яких практичних наслідків для захисту законних прав жителів Вільхівської сільської ради.

Позивач, вважаючи, що належним способом захисту його порушених прав як члена територіальної громади є зобов`язання Харківської райдержадміністрації розробити альтернативну схему дорожнього руху, щоб унеможливити вивезення піску великоваговим транспортом через дорогу місцевого значення, що проходить через с. Сороківка, а Харківську районну раду - відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області як таке, що є передчасним, з огляду на відсутність схеми дорожнього руху по вивезенню піску, що відповідала б вимогам чинного законодавства України, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що на підставі рішення Харківського районної ради виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивного права ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» на отримання спеціального дозволу та користування надрами шляхом видобутку піску з Сороківського родовища, а тому таке рішення не може бути відкликане чи скасоване Харківською районною радою.

При цьому, суд вказав на те, що як райдержадміністрація, так і районна рада, які є відповідачами у цій справі, мають повноваження щодо вирішення питання про організацію дорожнього руху на автомобільній дорозі місцевого значення, що проходить через село Сороківка Харківського району Харківської області, у тому числі і щодо будівництва доріг, їх ремонту, тощо, як делегованих повноважень.

З метою належного захисту прав позивача як члена територіальної громади, суд, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Харківську районну державну адміністрацію та Харківську районну раду розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища з урахуванням висновків суду та наявної у них компетенції відповідно до законів України "Про дорожній рух", "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про місцеві державні адміністрації".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог стосовно зобов`язання Харківської районної ради відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються відповідно до закону питання про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів відповідно районного, обласного значення, а також про скасування такого дозволу.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Разом з тим, Суд наголошує, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Натомість ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним.

Слід зазначити, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15.

У п. 18 ст. 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №182/2428/16-а (2-а/0182/102/2016), врахування якої щодо застосування норм права в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковим під час вирішення цього спору.

Судом встановлено, що також не заперечувалось учасниками справи та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішення Харківської районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» прийнято на підставі клопотання Державної служби геології та надр України від 25 квітня 2017 року № 9421/1312- 17 та листа Вільхівського сільського голови від 15 червня 2017 року № 505/02-11.

Вказане рішення прийнято на XVII сесії VII скликання Харківської районної ради. Ним погоджено надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області у 1,5 - 2 км на схід від с. Сороківка Харківського району та 15 км на схід від м. Харкова.

Тобто, рішення Харківської районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки: 1) адресатом відповідного рішення є чітко визначені суб`єкти - ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» та Державна служба геології та надр України, при цьому ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» на підставі цього рішення реалізувало своє право на користування надрами шляхом отримання відповідного дозволу від компетентного органу - Державної служби геології та надр України. Це рішення породило певні права та обов`язки щодо користування надрами з метою видобування піску тільки для ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» як його адресата та Державної служби геології та надр України як уповноваженого державного органу на видання спеціальних дозволів на користування надрами.

Сторонами не заперечувалось, що Державною службою геології та надр України видано третій особі відповідний дозвіл на користування надрами, тобто, ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» розпочало реалізовувати своє право, а також у зв`язку із його реалізацією виникли права та обов`язки у видавника відповідного індивідуального акта (як у Харківської районної ради, так і у Державної служби геології та надр України), а тому це рішення не може бути надалі скасоване або, як зазначає позивач, відкликане органом місцевого самоврядування.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно та обгрунтовано дійшов висновку про те, що на підставі рішення Харківського районної ради виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивного права ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» на отримання спеціального дозволу та користування надрами шляхом видобутку піску з Сороківського родовища, а тому таке рішення не може бути відкликане чи скасоване Харківською районною радою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору не є законність рішення Харківської районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ», а тому суд не уповноважений надавати правову оцінку правовідносинам щодо прийняття такого рішення.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про зобов`язання Харківської районної ради відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог стосовно зобов`язання Харківської районної державної адміністрації розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища великоваговими автомобілями поза межами дороги місцевого значення, що проходить через с. Сороківка, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, у листі Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 12.11.2020 №12839/41/14/01-2020 щодо розгляду звернення про наявність недоліків в експлуатаційному стані ділянок проїзних частин автомобільних доріг загального користування місцевого значення С212502 «Під`їзд до села Вільхівка», С212518 «/Т-21-04/ - до селища Елітне» та С212557 «Під`їзд до села Сороківка», які суттєво заважають руху автомобілів та не відповідають вимогам Державного стандарту України ДСТУ 3587-97 «Безпека дорожнього руху Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану» (далі - ДСТУ 3587-97) управлінням поліції повідомлено, що у ході осіннього комісійного огляду автомобільних доріг загального користування місцевого значення Харківського району співробітниками Управління разом з представниками дорожньо-експлуатаційних підприємств на вказаних у зверненні автодорогах були виявлені на окремих ділянках недоліки в утриманні у вигляді руйнування покриття, вибоїн, осідань та деформацій, які, ймовірно, сталися через постійне понаднормове навантаження дорожнього одягу, що викликає обґрунтовані скарги з боку громадян. Потребується проведення негайних заходів з відновлення покриття. Водночас, на автодорозі С212518 «/Т-21-04/ - до селища Елітне» спостерігається інтенсивний рух вантажних автомобілів з піском.

Судом на підставі ст.99 КАС України досліджено наявну у публічному доступі в мережі Інтернет інформацію, зокрема, відеосюжет на сторінці за посиланням https://www.objectiv.tv/objectively/2019/11/12/meshkantsi-vilhivki-skarzhatsya-na-veliku-kilkist-perevantazhenih-fur-video/, що у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями звернень жителів с.Сороківка, звернень ініціативної групи, індивідуальних звернень членів ініціативної групи та відповідей на них управління Укртрансбезпеки у Харківській області, ДП "Дороги Харківщини", Харківської районної ради, органів Нацполіції, протоколу засідання постійної комісії з питань аграрної політики, земельних відносин, екології та природних ресурсів Харківської районної ради №29 від 22.11.2019, тощо, дає підстави для висновку про те, що на вказаних автодорогах загального користування у Харківському районі відбувається інтенсивний рух вантажних автомобілів з піском, що спричиняє руйнування дорожнього покриття.

Вказані обставини сторонами справи також не заперечувались, доказів протилежного до суду не надано.

На підставі ст.99 КАС України судом з інтерактивної мапи Укравтодору, розміщеної в мережі Інтернет за посиланням https://map.ukravtodor.org/#/kharkiv/appeals встановлено, що на території Харківського району с. Елітне, с. Вільхівка та с. Сороківка сполучає єдина автомобільна дорога місцевого значення.

Зі змісту заяв по суті справи та наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень чинного законодавства про наявність у місцевої державної адміністрації повноважень щодо розробки схеми організації дорожнього руху.

Так, стаття 3 Закону України "Про дорожній рух" визначає, що державне управління у сфері дорожнього руху та його безпеки здійснюється Кабінетом Міністрів України, спеціально уповноваженими на це центральними органами виконавчої влади, органами виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на території Харківського району Харківської області відповідно до визначених законом повноважень державне управління у сфері дорожнього руху здійснюють у тій чи іншій частині і управління Укртрансбезпеки у Харківській області, і органи Нацполіції, і Державне підприємство "Дороги Харківщини", і Харківська районна рада, і Харківська райдержадміністрація.

Однак при цьому вищевказані органи, посилаючись на відсутність повноважень в тій чи іншій частині або відсутність фінансування не змогли вирішити питання щодо руйнування дорожнього покриття на автомобільній дорозі внаслідок проїзду вантажівок з піском, захистивши в такий спосіб права жителів територіальної громади, у тому числі і позивача, як платників податків, відповідно до наявної у них компетенції.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про дорожній рух" до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить у тому числі, але не виключно, розробка, затвердження та реалізація міських і районних програм розвитку дорожнього руху та його безпеки; формування міських і районних фондів, у тому числі позабюджетних, для фінансування програм і окремих заходів, спрямованих на розвиток дорожнього руху та його безпеки; організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів.

Колегія суддів зазначає, що ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що відповідачами здійснювались будь-які заходи відповідно до наявної у них компетенції з метою вирішення питання щодо транспортування піску вантажними автомобілями дорогою місцевого значення, що проходить, у тому числі, через с.Сороківка.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.44 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні, обласні ради делегують відповідним місцевим державним адміністраціям повноваження щодо об`єднання на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій, розташованих на відповідній території, і населення, а також бюджетних коштів на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури, шляхів місцевого значення, на капітальний та поточний ремонт вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення (як співфінансування на договірних засадах) та на заходи щодо охорони праці та охорони навколишнього природного середовища.

Стаття 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначає, що місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження, делеговані їм відповідними обласними, районними радами.

Делегування радами повноважень місцевим державним адміністраціям супроводжується передачею фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для їх здійснення.

Місцеві державні адміністрації підзвітні та підконтрольні відповідним радам у частині делегованих повноважень.

Голови місцевих державних адміністрацій мають право вносити на розгляд відповідних рад питання, пов`язані з виконанням делегованих повноважень, та інші пропозиції.

Статтею 35 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що місцеві державні адміністрації на відповідній території взаємодіють з сільськими, селищними і міськими радами, їх виконавчими органами та сільськими, селищними і міськими головами, сприяють у здійсненні ними власних повноважень місцевого самоврядування, зокрема у вирішенні питань економічного, соціального та культурного розвитку відповідних територій, зміцнення матеріальної та фінансової бази місцевого самоврядування, контролюють виконання наданих їм законом повноважень органів виконавчої влади, розглядають та враховують у своїй діяльності пропозиції депутатів, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

У разі розгляду місцевою державною адміністрацією питань, які зачіпають інтереси місцевого самоврядування, про це повідомляється заздалегідь відповідним органам місцевого самоврядування. Представники цих органів та посадові особи територіальних громад мають право брати участь у розгляді таких питань місцевою державною адміністрацією, висловлювати зауваження і пропозиції.

Місцеві державні адміністрації не мають права втручатися у здійснення органами місцевого самоврядування власних повноважень.

Для здійснення спільних програм місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть укладати договори, створювати спільні органи та організації.

Місцеві державні адміністрації мають право укладати договори у випадках, встановлених законами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вказав на те, що як райдержадміністрація, так і районна рада, які є відповідачами у цій справі, мають повноваження щодо вирішення питання про організацію дорожнього руху на автомобільній дорозі місцевого значення, що проходить через село Сороківка Харківського району Харківської області, у тому числі і щодо будівництва доріг, їх ремонту, тощо, як делегованих повноважень, що спростовує доводи апеляційної скарги Харківської райдержадміністрації, щодо відсутності у неї необхідних повноважень.

Згідно з положеннями частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування (ратифікована відповідно до Закону України від 15 липня 1997 року №452/97-ВР): місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання та управління суттєвою часткою публічних справ, під власну відповідальність, в інтересах місцевого населення (ч. 1 ст. 3); органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу (ч. 2 ст. 4); повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними; вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим центральним або регіональним органом, якщо це не передбачено законом (ч. 4 ст. 4); органи місцевого самоврядування мають право використовувати засоби правового захисту для забезпечення вільного здійснення своїх повноважень і вимагати поваги до принципів місцевого самоврядування, які закріплені в конституції чи національному законодавстві (ст. 11).

Аналогічні за суттю гарантії місцевого самоврядування також містяться у Всесвітній декларації місцевого самоврядування (прийнята XXVII Конгресом Міжнародного союзу місцевої влади (International Union of Local Authorities; IULA) 26 вересня 1985 р. у м. Ріо-де-Жанейро (Бразилія), а також Європейській Хартії міст (Charte urbaine europeenne) (прийнята Постійною конференцією місцевих і регіональних органів влади Європи Ради Європи (Congress of Local and Regional Authorities; CLRA) 18 березня 1992 р. у м. Страсбург (Франція).

Крім того, згідно із зобов`язаннями, які взяті відповідно до ст. ст. 4, 6 та 14 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (ратифікована згідно із Законом України №1678-VII від 16.09.2014), Україна прагне зміцнення поваги до демократичних принципів, верховенства права та доброго врядування; забезпечує стабільність і дієвість демократичних інституцій; гарантує права людини і основоположні свободи, а також дбає про зміцнення судової влади та підвищення її ефективності.

Суд зауважує, що чинне законодавство України наділяє органи місцевого самоврядування, зокрема, районну раду, широким спектром повноважень з метою представництва спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст.

При цьому вирішення питання про організацію дорожнього руху у межах спірних правовідносин може бути вирішено шляхом делегування відповідних повноважень районної ради райдержадміністрації відповідно до вищенаведених приписів закону.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на встановлені у справі обставини, зважаючи при цьому також і на наявність дискреційних повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, та з метою належного захисту прав позивача як члена територіальної громади, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Харківську районну державну адміністрацію та Харківську районну раду розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища з урахуванням висновків суду та наявної у них компетенції відповідно до законів України "Про дорожній рух", "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про місцеві державні адміністрації".

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін, у тому числі щодо повноважень органів Нацполіції та Укртрансбезпеки, вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року по справі № 520/11247/2020 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Харківської районної державної адміністрації залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВНЕРУДПРОМ" залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року по справі № 520/11247/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 22.03.2021 року