Справа № 640/15525/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року м. Київ № 640/15525/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Ліквідаційна комісія Верховного Суду України, Верховний Суд, про стягнення заборгованості із заробітної плати, пені та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Верховного Суду України (далі - відповідач 1, ВСУ), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2, ДКСУ), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог та уточнення позовних вимог, просить:

стягнути заборгованість із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року у розмірі 415 299,84 грн. за виключенням отриманої в касі АТ «Райффайзен Банк Аваль» заробітної плати в розмірі 21 111,62 грн., стягнути розрахунок при звільненні;

стягнути пеню за кожен день прострочення виплати заробітної плати, стягнути пеню за кожен день прострочення виплати розрахунку при звільненні;

стягнути моральну шкоду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з липня 2018 року по день звільнення з Верховного Суду України - 26.02.2020 не отримувала заробітної плати, загальна сума заборгованості, відповідно до довідки ВСУ про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, становить 415 299,84 грн. Втім, 24.10.2020 в касі АТ «Райффайзен Банк Аваль» позивач отримала заробітну плату в розмірі 21 111,62 грн. Таким чином, заборгованість із заробітної плати, яку позивач просить стягнути з ВСУ становить: 415 299,84 грн. - 21 111,62 грн. = 394 188,22 грн. Також, позивач зазначає, що в разі встановлення судом відповідних обставин і вирішення питання стягнення розрахунку при звільненні суд має також стягнути пеню за кожен день затримки такого розрахунку і пеню за кожен день прострочення виплати заробітної плати. Крім того, позивач просить стягнути суму моральної шкоди в розмірі, ідентичному розміру, який суд стягне у фінансових вимогах.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою відповідачам надано термін протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копій ухвал про відкриття провадження у справі для надання відзивів на позовну заяву, які подаються до суду разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їх заперечення.

Представник відповідача 1 подав відзиви на позовну заяву та на заяву про зміну позовних вимог ОСОБА_1 , в яких стосовно вимоги позивача щодо стягнення з ВСУ заборгованості по заробітній платі не заперечує, натомість стосовно вимог позивача в частині стягнення пені за кожен день прострочення платежів та відшкодування моральної шкоди заперечує, мотивуючи це тим, що винні дії ВСУ у проведенні остаточного розрахунку та заподіянні моральної шкоди відсутні.

Відповідач 2 не скористався наданим йому правом на подання до суду відзиву, а також не повідомив суд про причини неможливості його подання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2020 клопотання позивача про призначення судового засідання у справі задоволено, суд вийшов із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання суд призначив на 10.11.2020. Цією ж ухвалою, до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено: Ліквідаційну комісію Верховного Суду України (далі - третя особа 1, Ліквідаційна комісія ВСУ) та Верховний Суд (далі - третя особа 2, ВС), яким цією ж ухвалою надано термін у строк до 10.11.2020 надати письмові пояснення та наявні докази з приводу заявлених позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 10.11.2020 розгляд справи відкладено на 24.11.2020.

16 листопада 2020 року представником третьої особи 2 через канцелярію суду подано письмові пояснення, в яких ВС просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні від 24.11.2020 суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25 листопада 2020 року головою Ліквідаційної комісії ВСУ через канцелярію суду подано письмові пояснення, в яких третя особа 1 просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з 21 червня 2018 року було розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

На виконання пункту 5 Плану заходів з припинення діяльності Верховного Суду України шляхом ліквідації, затверджених наказом в.о. керівника апарату від 10 квітня 2018 року № 17/0/18-18, ОСОБА_1 16 липня 2018 року звільнено із займаної посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_2 № 128-к від 13 липня 2018 року, з яким остання відмовилась ознайомлюватися, про що складено відповідний акт.

З наказу Верховного Суду України від 13 липня 2018 року № 128-к вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах, 16 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України. Підставою звільнення позивача вказано попередження про наступне вивільнення.

Спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» від 07 червня 2019 року № 560/90-ОД затверджено новий склад ліквідаційної комісії Верховного Суду України, головою якої визначено ОСОБА_3 .

Згідно довідки за № 109/0/8-20 від 20.11.2020, виданої головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 , під час звільнення ОСОБА_1 нараховано та виплачено через систему «Аваль-Експрес» заробітну плату за фактично відпрацьований час у липні 2018 року, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, що в сумі становить 21 111,62 грн.

Отримання вказаних коштів у розмірі 21 111,62 грн. не заперечується й позивачем.

Незважаючи на дії голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. щодо видачі наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13.07.2018 № 128-к, позивач продовжувала працювати у Верховному Суді України з липня 2018 року до моменту її звільнення.

Так, наказом в.о. керівника апарату Верховного суду України ОСОБА_4 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 лютого 2020 року № 31-к, ОСОБА_1 , головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах, звільнено 26 лютого 2020 року із займаної посади за угодою сторін.

Відповідно до довідки про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, виданої за підписом в.о. голови Верховного Суду України ОСОБА_5 та головного бухгалтера ОСОБА_6, ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2020 року нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515 900,43 грн., з якої утриманню підлягають кошти на сплату податку з доходів фізичних осіб у розмірі 92 862,08 грн. та на сплату військового збору в розмірі 7 738,51 грн., що після утримання вказаних вище податку та збору до виплати підлягають кошти в розмірі - 415 299,84 грн.

Крім того, судом встановлено, що 24 жовтня 2020 року ОСОБА_1 в касі АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримала заробітну плату в розмірі 21 111,62 грн., внаслідок чого, заборгованість із заробітної плати, на її думку становить: 394 188,22 грн. (415 299,84 грн. - 21 111,62 грн. = 394 188,22 грн.).

Незгода із діями відповідачів 1 та 2 щодо невиплати позивачу заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року, маючи на меті стягнути пеню за кожен день прострочення виплати заробітної плати та моральну шкоду, обумовили позивача на звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст. 1), в який людина визнається найвищою соціальною цінністю, а її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (ст. 3). В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу і її норми є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22). Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в тому числі і ратифікована 17.07.1997 Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства України (ст. 9) і має пріоритет над законами України, які їй не відповідають.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює передбачуваність (очікуваність) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Про це неодноразово наголошував Конституційний Суд України в своїх рішеннях, зокрема від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави, діяльність правотворчих та правозастосовних органів якої має здійснюватись за принципами справедливості, гуманізму, верховенства права і прямої дії норм Конституції України. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина, передбачають за змістом статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 23, 24 Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачити наслідки своїх дій і бути впевненими в своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (п. 4).

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Статтею 83 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII установлено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. від 13 липня 2018 року № 128-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 24 Закону України «Про відпустки» звільнено ОСОБА_1 , головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах, 16 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

За змістом частин першої та другої статті 89 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Матеріали справи не містять акту, що засвідчує факт передачі справ і майна позивачем. Не додано вказаного акту й до письмових пояснень від 20.11.2020 вих. № 171/0/2-20 за підписом голови Ліквідаційної комісії ВСУ.

Натомість, з наказу Верховного Суду України від 26 лютого 2020 року № 31-к вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах лише 26 лютого 2020 року за угодою сторін.

Також, з долученої до матеріалів справи довідки про заробітну плату й інші доходи від 26 березня 2020 року № 190 вбачається, що за період з липня 2018 року по березень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515 900,43 грн., з якої утриманню підлягають кошти на сплату податку з доходів фізичних осіб у розмірі 92 862,08 грн. та на сплату військового збору в розмірі 7 738,51 грн.

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах саме на підставі наказу Верховного Суду України від 26 лютого 2020 року № 31-к.

У свою чергу, прийнятий головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюком В.В. наказ від 13 липня 2018 року № 128-к, так і залишився нереалізованим.

З огляду на встановлені факти, вирішуючи питання стосовно стягнення заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.

Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з довідки про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, виданої за підписом в.о. голови Верховного Суду України ОСОБА_5 та головного бухгалтера ОСОБА_6, ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2020 року нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515 900,43 грн., з якої утриманню підлягають кошти на сплату податку з доходів фізичних осіб у розмірі 92 862,08 грн. та на сплату військового збору в розмірі 7 738,51 грн. Тобто, заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2020 року становить 415 299,84 грн. (515 900,43 грн. - 92 862,08 грн. - 7 738,51 грн. = 415 299,84 грн.). При цьому, з урахуванням фактично виплаченої суми в розмірі 21 111,62 грн., сума заборгованості складає 394 188,22 грн. (415 299,84 грн. - 21 111,62 грн. = 394 188,22 грн.).

Щодо доводів голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 , викладених в її письмових поясненнях від 20.11.2020 вих. № 171/0/2-20, стосовно права першого підпису фінансових документів Верховного Суду України, яке належить виключно до компетенції ліквідаційної комісії Верховного Суду України, яка в свою чергу має право нараховувати заробітну плату працівникам апарату Верховного Суду України та не врахування у зв`язку з цим документів, підписаних в.о. голови Верховного Суду України ОСОБА_5 , то суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України та зміни внесені цим законом не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України. Крім того, Законом № 1401-VIII не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 № 2-в/2016.

При цьому, з огляду на безперервність функціонування найвищого інституту судової влади, на інституційний принцип якої звернув увагу Конституційний Суду України у рішенні від 18.02.2020, до приведення законодавцем положень законодавства України у відповідність до цього рішення у справі № 2-р/2020, зокрема щодо узгодження з принципом незмінюваності суддів Верховного Суду України, що є складовою конституційної гарантії їх незалежності із суддями Верховного Суду, а також у зв`язку із тим, що юридична особа «Верховний Суд України» не припинена та не позбавлена можливості видавати документи, то видача довідки в.о. голови Верховного Суду України ОСОБА_5 про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190 не суперечить чинному законодавству та може бути врахована при вирішені питання щодо стягнення заборгованості із заробітної плати.

Аналогічна правова позиція щодо належності підписів в.о. голови Верховного Суду України ОСОБА_5 та головного бухгалтера ОСОБА_6 сформульована Окружним адміністративним судом м. Києва у рішенні від 21 вересня 2020 року по справі № 761/27219/19, що набрало законної сили на підставі ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.10.2010 зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Враховуючи викладене в сукупності, а також на наявну заборгованість з виплати заробітної плати позивачеві, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з Верховного суду України на користь позивача заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року, у розмірі 394 188,22 грн.

Стосовно вимог ОСОБА_1 в частині стягнення пені за кожен день прострочення платежів та відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що наказом в.о. керівника апарату Верховного Суду України Каліної Т.В. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 лютого 2020 року № 31-к, позивача звільнено 26.02.2020 із займаної посади за угодою сторін. Трудову книжку видано. Фінансово-економічне управління Верховного Суду України зобов`язано провести ОСОБА_1 остаточний розрахунок.

Відповідні кошти нараховані, проте не виплачені з причин відмови Державної казначейської служби України опрацьовувати платіжні документи Верховного Суду України для виплати заробітної плати та перерахунку відповідних податків і зборів.

З підстав викладеного, суд вважає, що Верховний Суд України з незалежних від нього обставин позбавлений фізичної можливості вчасно та в установлений спосіб забезпечити гарантії по виплаті заробітної плати та провести остаточний розрахунок на час звільнення.

Також, стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача, зокрема Верховного суду України; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку такої суми.

Таким чином, позовна вимога про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджена, а тому підстав для її задоволення не має.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та того, що позивач звільнена від сплати судового збору, підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Стягнути з Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. П.Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати у розмірі 394 188 грн. 22 коп. (триста дев`яносто чотири тисячі сто вісімдесят вісім грн. 22 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко