Справа № 826/9551/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9551/18 Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ліквідаційної комісія Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 28.08.2015 №1814 о/с про звільнення позивача зі служби з органів внутрішніх справ МВС за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу ОВС) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області від 08.09.2015 №656 о/с про звільнення позивача зі служби з органів внутрішніх справ МВС за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу ОВС) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України;

- поновити позивача на посаді начальника Одеського МУ ГУ МВС України і Одеській області з 08.09.2015;

- стягнути з ГУ МВС України в Одеській області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та невидачі трудової книжки з 08.09.2015 по дату ухвалення судового рішення у цій справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року клопотання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Міністерства внутрішніх справ задоволено, позов залишено без розгляду.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено будь - яких доводів та не надано доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, тому наявні підстави для залишення позову без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі та неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зокрема, апелянт наголошує, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність встановлених п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України підстав для залишення позову без розгляду, оскільки наказ про звільнення з посади позивачем отримано лише 29.05.2018, при цьому оскаржити даний наказ за відсутності останнього у позивача є неможливим.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Згідно з ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2018 позивач звернувся з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ліквідаційної комісія Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2018 відкрито провадження у адміністративній справі.

Відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду, з огляду на пропуск строку звернення до суду. В обґрунтування поданого Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Одеській області вказує на те, що адвокат позивача Георгієва І.П. ще 30.09.2015 зверталась із запитом до ГУ МВС України в Одеській області щодо отримання витягу з особової справи та просила надати витяг з наказу про звільнення позивача та матеріали службового розслідування. Тобто з 30.09.2015 представнику позивача було достеменно відомо про його звільнення. Щодо перебування позивача під вартою, зазначено, що 30.08.2016 (як зазначає позивач) він був звільнений з під варти але до місця служби не прибув, тобто не прибувши до місця несення служби продемонстрував свою усвідомленість про звільнення. До того ж, під час відсторонення особа отримує грошове забезпечення, з моменту звільнення позивача будь-які нарахування грошового забезпечення були припиненні ОМУ ГУМВС України в Одеській області, що підтверджує той факт, що позивач достеменно знав про своє звільнення.

Враховуючи зміст вищенаведеного клопотання, обставини у справі та пропуск позивачем встановленого строку звернення до суду, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічні за змістом норми були викладені у статті 99 КАС України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (стаття 21) передбачено тримісячний строк звернення з приводу оскарження дисциплінарного стягнення.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що позивач перебував на публічній службі, а саме - проходив службу в органах внутрішніх справ України у званні полковника міліції на посаді начальника Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області

Відповідно до наказу ГУ МВС України в Одеській області від 08.09.2015 № 656 о/с та наказу МВС України від 28.08.2015 № 1814 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (із постановленням на військовий облік) за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Таким чином, предметом позовних вимог позивача є, зокрема, правомірність оскаржуваних наказів МВС України від 28.08.2015 №1814 о/с та ГУ МВС України в Одеській області від 08.09.2015 №656 о/с, відповідно до яких позивача було звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Як зазначено у позовній заяві, 27.08.2015 позивача було затримано та поміщено до слідчого ізолятора за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України.

27.10.2015 слідчим Військової прокуратури Південного регіону України було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000037 від 11.08.2015 щодо позивача за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, затверджено прокурором та направлено до суду.

30.08.2016 позивач був звільнений з-під варти.

При цьому, позивач стверджує про те, що про своє звільнення він випадково дізнався з мережі Інтернет, а копії оскаржуваних наказів він отримав тільки 29.05.2018 на свій запит.

Під час розгляду справи адміністративним судом від ГУ МВС України в Одеській області витребувано оригінал адвокатського запиту адвоката Георгієвої І.П., зареєстрований УРСДЗ ГУ МВС України в Одеській області 30.09.2015 за вх.№221/аз, який долучений до матеріалів справи (т.2 а.с.68-69). Так, у прохальній частині вказаного запиту адвоката викладене (печатним шрифтом) прохання «надати витяг із особової справи громадянина ОСОБА_1 » та допис кульковою ручкою «зокрема копію послужного списку, копію наказу про звільнення з ОВС та копію службового розслідування за фактом звільнення».

Допитана у судовому засіданні в якості свідка адвокат Георгієва І.П. повідомила, що представляла інтереси позивача у кримінальному провадженні і дійсно зверталась із адвокатським запитом до ГУ МВС України в Одеській області. Однак, допису у цьому запиті «від руки» не вчиняла, хоча її екземпляр з відміткою про його отримання відповідачем (продемонстрований у судовому засіданні) також містить аналогічний допис. На запитання щодо автора цього допису, свідок повідомила, що його ймовірно вчинено її помічником. У зв`язку із сплином значного часу з дати складення цього запиту, свідок не може вказати конкретну особу, якою вчинено напис.

Суд першої інстанції також вказав, що Біляївським районним судом Одеської області на запити Ліквідаційної комісії ГУ МВС України листами від 30.09.2019 №19364/19 (т.2 а.с.64) та від 07.11.2019 №22168/19 (т.2 а.с.79) повідомлено про наказ ГУ МВС в Одеській області №656 о/с від 08.09.2015, зазначено, що він міститься в матеріалах кримінального провадження. Також, в обвинувальному акті міститься посилання на наказ ГУ МВС №656 о/с від 08.09.2015.

Згідно матеріалів кримінального провадження позивачу було вручено обвинувальний акт 27.10.2015, про що свідчить його розписка.

Обвинувачений з матеріалами справи не ознайомлювався, однак його захисник Тумасян Х.М. був ознайомлений з матеріалами кримінального провадження 24.10.2017 та 30.11.2017.

На підставі вищевикладених обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що про своє звільнення з органів внутрішніх справ позивач дізнався (мав дізнатися) з обвинувального висновку, що був вручений йому під розпису 27.10.2015. А про зміст наказу про звільнення його захисники мали можливість ознайомитися під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження при представництві інтересів позивача у такому провадженні.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів ознайомлення позивача з оскаржуваними наказами чи їх отримання раніше, ніж зазначено позивачем у клопотанні про поновлення пропущеного строку. При цьому, у відповідях на запити Ліквідаційної комісії ГУ МВС України листами від 30.09.2019 №19364/19 та від 07.11.2019 №22168/19 було лише зазначено про наказ ГУ МВС №656 о/с від 08.09.2015 без розкривання його змісту та доказів отримання чи ознайомлення з ним позивача.

Крім того, будь-якої інформації щодо наказу МВС України від 28.08.2015 №1814 о/с дані відповіді не містять, судом першої інстанції вказана обставина не досліджувалась.

Оскільки предметом позову є саме оскаржувані накази, строк позовної давності повинен рахуватися з моменту ознайомлення позивача з такими наказами чи з моменту коли позивач мав про них дізнатися, а не з ознайомлення з іншими документами, які на переконання відповідача вказують про наявність та прийняття спірних наказів.

Крім того, ознайомлення представників позивача із оспорюваними наказами в межах розгляду матеріалів кримінального провадження не є в даному випадку достатнім доказом обізнаності, ознайомлення чи отримання позивачем таких наказів.

При цьому, колегія суддів вважає, що позивач був позбавлений можливості оскаржити накази про своє звільнення, оскільки неотримання таких наказів унеможливлює дослідити їх зміст, встановити мотиви та причини звільнення.

Судом першої інстанції не було досліджено обставин вчинення відповідачем дій з метою ознайомлення позивача із оскаржуваними наказами чи з метою їх вручення.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що доводи відповідача, що позивач знав або повинен був дізнатися про оскаржувані накази є припущеннями. Матеріали справи не підтверджують отримання чи ознайомлення позивача із спірними наказами.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

В пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007 Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії" від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції», п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії», n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком розгляду апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність встановлених п.8 ч.1 ст.240 КАС України підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що помилковість висновків суду першої інстанції та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року - скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ліквідаційної комісія Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії направити до Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23.03.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна