Справа № 440/5109/20
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 р. Справа № 440/5109/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Надержинщинська виправна колоні (№65)" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.11.2020, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, по справі № 440/5109/20

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Надержинщинська виправна колоні (№65)"

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2020 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" (далі-відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 16.07.2020 по 28.08.2020 у сумі 14445,90 грн. /з урахуванням уточненої позовної заяви.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" (вул. Паркова,12, с. Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, ідентифікаційний код 08564311) на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 16.07.2020 по 27.08.2020 у сумі 13261,92 грн (тринадцять тисяч двісті шістдесят одна гривня дев`яносто дві копійки) з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" (вул. Паркова,12, с. Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, ідентифікаційний код 08564311) на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 771 грн 89 коп (сімсот сімдесят одна гривня вісімдесят девять копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1101,65 грн (одна тисяча сто одна гривня шістдесят п`ять копійок).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року по справі №440/5109/20 та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивачем пропущено місячний термін для звернення до суду з позовом. Крім того, зазначає, що згідно із пунктом 20 розділу І глави 1 наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання. Поданий позивачем рапорт про звільнення не містить вимоги щодо проведення виплати йому одноразових додаткових видів грошового забезпечення і інших вимог про проведення розрахунку.

Окрім того, вказує, що виплата особам рядового і начальницького складу ДКВС України одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Державною кримінально-виконавчою службою після звільнення особи зі служби, при цьому діюче законодавство не містить приписів щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги в день звільнення. Відповідно до положень п. 6 глави IV Наказу від 28.03.2018 року № 925/5, особам рядового і начальницького складу, звільненим зі служби без права на пенсію, грошові атестати, оформлені відповідно до вимог цього розділу, видаються за вимогою осіб у встановленому порядку. У грошовому атестаті особа рядового чи начальницького складу своїм підписом підтверджує правильність записів щодо розрахунків. Зазначає, що позивач не звертався із вимогою про видачу йому грошового атестату. Разом з тим, в п. 6 грошового атестату встановлено такий строк у зв`язку наявністю графи «одноразові додаткові види грошового забезпечення та виплати компенсаційного характеру в поточному році отримав». Строки проведення розрахунку при звільнення рядового та начальницького складу ДКВС України залежить від їх письмових звернень щодо виплат нарахованих грошових сум та видачі грошового атестату.

Крім того, зазначав, що відповідач є бюджетною неприбутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету. Інформацію про потребу у додатковому фінансуванні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" у липні 2020 року направлено до Північно-Східного міжрегіонального управління виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за № 10/98 від 30.07.2020 і погодження зазначених змін до кошторису відбулося 26.08.2020. В даному випадку посилання позивача застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України буде доречним по закінченню поточного 2020 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу у Державній установі "Надержинщинська виправна колонія (№65)" з 14.01.2008 по 15.07.2020.

Наказом Надержинщинської виправної колонії УДДУПВП у Полтавській області (№65) №9 о/с від 14.01.2008 "По особовому складу" прийнято позивача з 14.01.2008 на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України та призначено на посаду молодшого інспектора відділу охорони Надержинщинської виправної колонії (№65), з посадовим окладом 100,00 грн, з випробувальним терміном шість місяців, з 14.01.2008.

Наказом Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" №77/ОС-20 від 10.07.2020 старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника чергової варти відділу охорони Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) 15.07.2020.

Згідно з розрахунком вихідної допомоги при звільненні позивача від 02.09.2020 №15/10/115, складеним Державною установою "Надержинщинська виправна колонія (№65)", розмір вихідної допомоги становить 25896,33 грн (7968,10 х 13 років х 25%).

30.07.2020 відповідачем складено інформацію про потребу у додатковому фінансуванні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу в Державній установі "Надержинщинська виправна колонія (№65)", згідно з якою загальна сума одноразової грошової допомоги при звільненні складає 58126,60 грн та компенсація ПДФО - 10462,79 грн, зокрема, по ОСОБА_1 сума одноразової грошової допомоги при звільненні складає 25896,33 грн та компенсація ПДФО - 4661,34 грн.

Довідкою про зміни до кошторису на 2020 рік №12 від 26.08.2020 підтверджено, що до кошторису відповідача внесено зміни у частині надходження коштів - 68500,00 грн, та водночас, у частині видатків (грошове забезпечення військовослужбовців) - 68500,00 грн.

28.08.2020 на картковий рахунок позивача в АБ "Укргазбанк" зараховано одноразову грошову допомогу у розмірі 25507,89 грн.

Позивач вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати йому при звільненні одноразової грошової допомоги з 16.07.2020 по 28.08.2020, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висеновку про необхідність стягнути з Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 16.07.2020 по 27.08.2020 у сумі 13261,92 грн, з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (надалі - Закон № 2713-IV) визначено, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Частиною 3 статті 23 Закону № 2713-IV встановлено, що пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-IV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з абзацом 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 р. за № 377/31829 (надалі - Порядок № 925/5).

Згідно із пунктом 2 розділу 1 глави ІІІ Порядку № 925/5 особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно з п. 8 розділу 1 глави ІІІ Порядку № 925/5, строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги зазначається в наказі про звільнення особи рядового або начальницького складу, якій передбачена виплата цієї допомоги.

Пунктом 8 Розділу І Порядку № 925/5 передбачено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що виплата особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які звільняються зі служби за власним бажанням, одноразової грошової допомоги при звільненні передбачена статтею 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", пунктом 10 Постанови № 393, пунктом 2 розділу 1 глави ІІІ Порядку № 925/5. Вказані законодавчі акти визначають, що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби, а відтак, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.

Разом з тим, нормами спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів поліції.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Загальний порядок обчислення середньої заробітної плати регламентується нормами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, крім наведених у першому та другому абзаці, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 2 Порядку № 100, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає обчисленню виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Згідно з п.5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз. 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вже зазначалося, виплата поліцейським, які звільняються зі служби за власним бажанням, одноразової грошової допомоги при звільненні передбачена статтею 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", пунктом 10 Постанови №393.

Проте оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.06.2020 № у справі № 806/298/17.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказана правова позиція узгоджується з позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15), та Верховним Судом у постанові від 19 червня 2019 року (справа №820/3313/17), від 05 грудня 2019 року (справа №806/409/17).

Матеріалами справи встановлено, що позивача звільнено зі служби 15.07.2020, та фактичний повний розрахунок з позивачем шляхом виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25507,89 грн. здійснено 28.08.2020.

Отже, період затримки розрахунку з позивачем складає 42 календарні дні (з 16 липня 2020 року по 27 серпня 2020 року).

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)", розмір грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували звільненню, травень 2020 року та червень 2020 року, склав 8161,51 грн щомісячно (9630,58 грн - компенсація ПДФО - 1469,07 грн), розмір середньоденного заробітку позивача - 204,04 грн (16323,16 грн : 40 робочих днів : 2)

Розмір середньоденного заробітку позивача у довідці визначено відповідачем із грошового забезпечення у розмірі 8161,51 грн (9630,58 грн - компенсація ПДФО - 1469,07 грн), однак Порядком №100 передбачено, що базою для обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є саме сума нарахованого, а не виплаченого заробітку.

Відповідно з довідкою щодо нарахувань та виплат щомісячного грошового забезпечення від 02.09.2020 №15/10/114, позивачу було нараховано грошове забезпечення за травень 2020 року у розмірі 9630,58 грн та за червень 2020 року у розмірі 9630,58 грн.

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 315 грн 76 коп. (19261,16 грн (9630,58 + 9630,58) /61 (кількість календарних днів у травні-червні 2020 року).

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 13261,92 гривні (42 (днів) * 315,76 (середньоденне грошове забезпечення).

Отже, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і Державна установа "Надержинщинська виправна колонія (№65)", у структурі якої працював позивач, як роботодавець, і як орган, до відання якого віднесено виплату цієї допомоги, зобов`язане її виплатити.

З огляду на положення статей 116, 117 КЗпП, обов`язок виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні покладено саме на роботодавця, тож якщо позивача звільнено зі служби, тобто припинено трудові правовідносини за наказом Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)", то і обов`язок виплатити належне позивачу грошове забезпечення, як і наслідки за неналежне виконання цього обов`язку, теж покладено на нього.

Стосовно доводів апеляційної скарги що позивачем пропущено місячний термін для звернення до суду з позовом, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а ст. 237-1 - відшкодувати працівникові завдану моральну шкоду.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, щороботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченоїст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

З матеріалів справи встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав 28.08.2020 року, а до суду звернувся 15.09.2020 року, тобто у межах встановленого законом строку.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що виплата особам рядового і начальницького складу ДКВС України одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Державною кримінально-виконавчою службою після звільнення особи зі служби, при цьому діюче законодавство не містить приписів щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги в день звільнення, то колегія суддів зазначає, що відповідач відповідно до положень ст.116 КЗпП зобов`язаний провести з працівником повний розрахунок при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про обов`язок позивача звернутися з вимогою про видачу йому грошового атестату, оскільки строки проведення розрахунку при звільнення рядового та начальницького складу ДКВС України залежить від їх письмових звернень щодо виплат нарахованих грошових сум та видачі грошового атестату, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до положень п. 6 глави IV Порядку від 28.03.2018 року № 925/5, грошовий атестат видається в усіх випадках переміщення по службі особи рядового чи начальницького складу до іншого органу або установи, у тому числі у разі направлення до навчальних закладів та наукових установ на навчання, для подальшого проходження служби до військових формувань і правоохоронних органів, а також у разі відрядження до державних органів із залишенням на службі. Особам рядового і начальницького складу, звільненим зі служби без права на пенсію, грошові атестати, оформлені відповідно до вимог цього розділу, видаються за вимогою осіб у встановленому порядку. У грошовому атестаті особа рядового чи начальницького складу своїм підписом підтверджує правильність записів щодо розрахунків.

Тобто положення наведеного Порядку, стосовно видачі грошового атестату не поширюється на випадки звільнення зі служби за власним бажанням, а розрахунок при звільненні не залежить від факту отримання грошового атестату особою.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач є бюджетною неприбутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету; інформацію про потребу у додатковому фінансуванні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№65)" у липні 2020 року направлено до Північно-Східного міжрегіонального управління виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за № 10/98 від 30.07.2020 і погодження зазначених змін до кошторису відбулося 26.08.2020, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Державна установа "Надержинщинська виправна колонія (№65)", відсутні кошти на виплату одноразової грошової допомоги позивачу. Крім того, відповідачем подано інформацію про потребу у додатковому фінансуванні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні 30.07.2020, в той час, коли позивача звільнено 10.07.2020 року

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005 року, заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року у справі № 440/5109/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Надержинщинська виправна колоні (№65)" - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 по справі № 440/5109/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко Я.М. Макаренко