Справа № 340/2932/20
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/2932/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпро апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року (суддя Сагун А.В., м. Кропивницький, повний текст рішення виготовлено 05.10.2020 року) у адміністративній справі №340/2932/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація, Кропивницький апеляційний суд про стягнення матеріальної шкоди, суд, -

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби в Україні (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація, Кропивницький апеляційний суд, в якому просив стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на його користь відшкодування матеріальної шкоди у сумі 255200 грн. завданої органом державної влади прийняттям правового акту, що визнаний неконституційним.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

З рішенням суду першої інстанції не погодилась Державна казначейська служба України та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідно до пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності 01.04.2014 року, та Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30.09.2016 року, у період з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року суддям, звільненим з посади у відставку, не було передбачено виплату вихідної допомоги. Апелянт зазначав, що у саме цей період позивач був звільнений з посади у відставку та йому не було виплачено вихідну допомогу, при цьому протиправність дій апеляційного суду Кіровоградської області у зв`язку з невиплатою вихідної допомоги не встановлено. Крім того, апелянт зазначав, що рішенням суду першої інстанції не було визначено та обґрунтовано яким суб`єктом владних повноважень було заподіяно шкоду позивачу, як не встановлено неправомірність дій заподіювача шкоди. Апелянт зазначав, що ст.22 ЦК України передбачена можливість відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права у разі втрат, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Апелянт вважав, що сума виплати, заявлена позивачем, не підпадає під визначення збитків у розумінні ст.22 ЦК України та не може бути відшкодована у порядку ст.25 БК України за рахунок коштів державного бюджету. Апелянт вважав, що висновок суду про те, що діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою, було порушено право власності позивача гарантоване ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованим, оскільки видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються Бюджетним кодексом України, безспірне списання коштів здійснюється за окремо визначеною програмою з рахунків ДСА України, відкритих у ДКС України, тобто головним розпорядником коштів за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» є ДСА України, а не ДКС України. Апелянт зазначав, що судом не враховано того, що відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна шкода відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тобто передбачає наявність законодавчо врегульований порядок та механізм відшкодування такої шкоди.

З рішенням суду першої інстанції не погодилась Державна судова адміністрація України та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішення є необґрунтованим у зв`язку з неповним з`ясуванням судом всіх обставин, що мають значення для справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права. Апелянт зазначав, що суддям, які виходили у відставку з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року виплату вихідної допомоги законодавством не було передбачено, оскільки постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VІІ «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку, то вихідна допомога йому не виплачувалась. Апелянт посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 та ч.1 ст.58 Конституції України та зазначаючи про принцип незворотності дії закону в часі, вказував, що лише з 15.04.2020 року, тобто з дня прийняття рішення Конституційного Суду України №2-рп(ІІ)/2020 положення пп.1 1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким було скасовано вихідну допомогу суддям, було визнано неконституційними положення щодо припинення виплати вихідної допомоги. Апелянт зазначав, що відповідно до ст.152 Конституції України та ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення. Апелянт зазначав, що рішенням Конституційного Суду від 15.04.2020 року №2-рп(ІІ)/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Апелянт зазначав, що ч.3 ст.152 Конституції України визначає можливість відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними виключно в порядку, встановленому законом. Апелянт звертав увагу, що відповідно до ст.25, пп.2 п.9 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди державою здійснюється в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, вважав, що судом не враховано положення бюджетного законодавства, особливості нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів. Апелянт зазначав, що недоотриманий позивачем дохід у вигляді вихідної допомоги не може вважатися збитками у розумінні статей 22, 1175 ЦК України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно ч.3 ст.152 Конституції України, матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, а згідно з ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (реальні збитки або упущена вигода). Посилаючись на висновки Верховного Суду України у постанові №6-237цс16 від 18.05.2016 року, суд зазначав, що поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, а внаслідок застосування апеляційним судом Кіровоградської області положення пп.1 п.28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» позивач недоотримав доходи у вигляді вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у розмірі 255200 грн. Суд обґрунтував свої висновки ч. 4 ст.41 Конституції України; ст.1 протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які, на думку суду, були порушені діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Суд керувався положеннями ч.1 ст.25, ч.1 ст.43 Бюджетного кодексу України про те, що ДКС України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України та згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 виконує рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Суд зазначав, що ДКС України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням та є належним відповідачем у справі щодо стягнення матеріальної шкоди. Суд не прийняв посилання представника третьої особи на те, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(11)/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності та, що рішення будь - яким чином не впливає на вирішення спору, оскільки даним рішенням не встановлюються будь - які права чи обов`язки осіб та на підставі цього рішення не виникли нові правовідносини у зв`язку з тим, що рішенням визнано неконституційним положення пп.1 п.28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Суд погодився, що положення ст.1175 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав визнання закону неконституційним, а не з підстав визнання незаконним нормативно-правового акта, прийнятого органом державної влади та його скасування.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 23.02.1993 року по 08.09.2016 року працював суддею в Світловодському міському суді Кіровоградської області, Кіровоградському обласному суді, апеляційному суді Кіровоградської області.

10.02.2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про звільнення у відставку.

Встановлено, що постановою Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді, у зв`язку із поданням заяви про відставку. Наказом апеляційного суду Кіровоградської області від 15.09.2016 року №12-к ОСОБА_1 відраховано зі штату суду. При звільненні ОСОБА_1 не отримав вихідної допомоги при виході у відставку у зв`язку з тим, що законодавством не було передбачено виплату такої вихідної допомоги.

Відповідно ч.1 ст.136 Закону України від 07.07.2010 року N 2453-VI, 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів» судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в України», який набрав чинності з 01.04.2014 року, ст.136 Закону України від 07.07.2010 року N 2453-VI, 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів» виключено. Як вбачається з системного аналізу вищевказаного Закону законодавець тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи, реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та забезпечення соціальної підтримки усіх громадян виходячи з фінансових можливостей держави.

Відповідно ч.1 ст.143 Закону України N 1402-VIII, 02.06.2016 року «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30.09.2016 року судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року виплата вихідної допомоги судді у зв`язку з його відставкою не була передбачена законодавством. Лише 30.09.2016 року законодавець передбачив виплату вихідної допомоги суддям, які виходять у відставку, у зменшеному розмірі в порівнянні з розміром, який був передбачений ч.1 ст.136 Закону України від 07.07.2010 року N 2453-VI, 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів».

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-рп(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яке втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У своєму Рішенні Конституційний Суд України наголосив на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19.11.2013 року № 10-рп/2013, відповідно до якої вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. За своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні. Наведене дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» не суперечить вимогам ст.21, ч.3 ст.22, частин 1, 2 ст.24, ч.1 ст.126 Конституції України. При цьому Конституційний Суд України констатував, що положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» суперечить ч.1 ст.8 Конституції України з огляду на його невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи.

Відповідно до ч.1 ст.152 Конституції України та ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-рп(ІІ)/2020 положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнано неконституційним та втратило чинність відповідно 15.04.2020 року.

Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.95 Конституції України виключно Законом «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування видатків.

Відповідно до ст.7, 25 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п.9 Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: 1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. 2) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Питання відшкодування збитків та іншої майнової шкоди регулюються ст.22 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частин 1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При вирішенні спору по суті суд апеляційної інстанції вважає, що питання відшкодування матеріальної шкоди, завданої органом державної влади прийняттям правового акту, що визнаний неконституційним, шляхом стягнення з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів державного бюджету суми вихідної допомоги у розмірі 255200 грн., необхідно вирішувати з застосуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-рп(ІІ)/2020, згідно якого вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. За своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні. Наведене дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» не суперечить вимогам ст.21, ч.3 ст.22, частин 1, 2 ст.24, ч.1 ст.126 Конституції України.

Отже, Конституційний Суд України у своєму Рішенні вказав, що розмір та порядок виплати вихідної допомоги підлягають регулюванню на законодавчому рівні, а припинення виплати вихідної допомоги не зачіпає конституційні права та свободи людини, незалежність суддів, гарантовану Конституцією та законами України, оскільки підставами неконституційності положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» є порушення принципу верховенства права, який передбачає внесення законодавчих змін із визначенням певного перехідного періоду (розумного часового проміжку між офіційним оприлюдненням закону і набранням ним чинності), який дасть особам час для адаптації до нових обставин; тривалість перехідного періоду у разі зміни юридичного регулювання суспільних відносин має визначати законодавець у кожній конкретній ситуації з урахуванням таких критеріїв: мети закону в межах правової системи і характеру суспільних відносин, що ним регулюються; кола осіб, до яких застосовуватиметься закон, і їх здатності підготуватися до набрання ним (його новими положеннями) чинності; інших важливих обставин, зокрема тих, що визначають час, необхідний для набрання чинності таким законом.

Щодо твердження позивача ОСОБА_1 стосовно того, що йому внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким скасовано виплату вихідної допомоги, йому заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого ним доходу - вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за основною посадою перед звільненням у відставку, суд апеляційної інстанції зазначає, що положення ст.22 ЦК України, згідно яких доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) не можуть бути застосовані, оскільки на момент звернення позивача ОСОБА_1 із заявою про відставку 10.02.2016 року, вихідна допомога судді при виході у відставку не виплачувалась, так само як при його звільненні у відставку - 08.09.2016 року. Отже, позивач ОСОБА_1 не міг одержати вихідну допомогу при звільнення у відставку, оскільки така виплата законом не була передбачена, як при зверненні із заявою про відставку (10.02.2016 року), так і при звільненні у відставку (08.09.2016 року), а тому його право на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку не було порушено (упущена вигода). У зв`язку з цим, на думку суду апеляційної інстанції, у позивача ОСОБА_1 були відсутні будь-які легітимні очкування на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку. Суд апеляційної інстанції вважає, що не є підставою для виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у відставку, звернення ОСОБА_1 10.10.2016 року у зв`язку з тим, що виплата вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно ч.1 ст.143 Закону України N 1402-VIII, 02.06.2016 року «Про судоустрій і статус суддів» була поновлена з 30.09.2016 року, тобто після виходу у відставку ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 посилався на положення ст.1175 ЦК України; суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що положення ст.1175 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин.

В той же час, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок застосування апеляційним судом Кіровоградської області положення пп.1 п.28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» позивач недоотримав доходи у вигляді вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у розмірі 255200 грн.

Відповідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що законність дій, бездіяльності апеляційного суду Кіровоградської області щодо відмови у виплаті вихідної допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з його відставкою була предметом розгляду у справі №П/811/1603/16. Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про нарахування та виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суди прийшли до висновку про те, що апеляційний суд Кіровоградської області діяв в межах діючого на момент спірних правовідносин законодавства.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, було порушено право власності позивача, гарантоване ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321, ч.1 ст.319 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що державою в особі державних органів, завдано йому матеріальну шкоду у зв`язку прийняттям правового акту, що визнаний неконституційним (упущена вигода).

З системного аналізу вищевказаних норм цивільного права (ст.22, ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України) вбачається, що доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) не є тотожним поняттю права власності відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Не передбачено повернення судових витрат здійснених суб`єктом владних повноважень, крім пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України - задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №340/2932/20 - скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація, Кропивницький апеляційний суд про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова