Справа № 400/3863/20
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/3863/20

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О. Дата і місце ухвалення: 10.12.2020р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів ОСОБА_1

Лук`янчук О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення повного розрахунку при звільненні у вигляді невиплати грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% за кожний повний прослужений календарний рік, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн., компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки та інших виплат, які зазначені у наказі командира військової частини НОМЕР_1 № 209 від 03.09.2020 року; зобов`язання провести повний розрахунок при звільненні у вигляді виплати грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% за кожний повний прослужений календарний рік, грошової допомоги вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн., компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки та інших виплат, які зазначені у наказі командира військової частини НОМЕР_1 № 209 від 03.09.2020; зобов`язання здійснити виплату компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби, у сумі середньоденного розміру грошового забезпечення у період з 03.09.2020 по день остаточного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні. Тому повинен виплатити і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн.

Стягнуто з Військової частини на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень).

В решті позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 36,57 грн., сплачений квитанцією № 0.0..1 від 23.09.2020 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2020р. виклавши абзац 4 його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Військової частини на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 45 924,33 грн.»

В своїй скарзі апелянт зазначає, що так як відповідачем не виплачено позивачу всіх належних йому сум при звільненні, тому Військова частина НОМЕР_1 зобов`язана виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 45 924,33 грн., зазначаючи, що відповідач повинен був розрахуватися з ним у повному обсязі саме у день звільнення 03.09.2020 року, а розрахувався тільки частково 19.10.2020 року, тобто майже через півтора місяці після звільнення.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.3 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2020 № 209 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та з 03.09.2020 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У наказі від 03.09.2020 № 209 зазначено про необхідність виплатити:

- компенсації за невикористану щорічну чергову відпустку 2020 року 8 діб;

- компенсації за невикористану щорічну чергову відпустку 2019 року 15 діб;

- компенсації за невикористану щорічну чергову відпустку 2017 року 15 діб;

- грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% за кожний повний прослужений календарний рік;

- грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн.

При звільненні позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної чергової відпустки, грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% за кожний повний прослужений календарний рік; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн.

Не погоджуючись з правомірністю дій відповідача, вважаючи, що його права порушені, ОСОБА_2 звернуся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, лише у сумі 2000,00 грн., виходив з того, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, тобто в частині відмови у задоволенні позову, не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2000,00 грн, виходячи з наступного.

З аналізу позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що підставою звернення до суду слугувала бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунок при звільненні, зокрема, невиплати грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% за кожний повний прослужений календарний рік, грошової допомоги вартості за неотримане речове майно у розмірі 33450,64 грн., компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки та інших виплат.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Так, Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

При цьому, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця; зазначені нормативні акти не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 116164,5 грн., з яких: грошове забезпечення 82713,86 грн. (71,3%) та компенсація за неотримане речове майно 33450,64 грн. (28,7%).

Задовольняючи позовні вимоги, як суд першої інстанції обчислив, що середній заробіток позивача за період з 04.09.2020 по 10.12.2020 року становить 45924,33 грн. (69 робочих днів х 665,57 грн. (середньоденна заробітна плата, обчислена як частка суми заробітної плати за червень-липень 2020 року і 43 робочих днів у цей період).

За таких обставин, суд першої інстанції вважав за можливе за період з 03.09.2020 року по 10.12.2020 року стягнути на користь позивача середній заробіток, лише в сумі 2000,00 грн., оскільки станом на день прийняття рішення заборгованість в сумі 82713,86 грн. позивачу виплачена 19.10.2020 року. Невиплаченою залишається заборгованість в сумі 33450,64 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно.

Апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки незрозумілим є яким чином вказана сума у 2000,00 грн. є пропорційною невиплаченій сумі заборгованості по грошовій компенсації за неотримане речове майно у сумі 33450,64 грн., що складає 28,7% від загальної суми належних позивачеві при звільненні виплат у 116164,5 грн. Тобто, суд першої інстанції не навів будь-яких обґрунтувань та розрахунків, з чого саме складена сума 2000 грн.

За таких обставин, колегія суддів, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 13 180,28 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (28,7% від 45924,33 грн.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки при вирішенні спору в частині вимог позову про стягнення з Військової частини на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2000,00 грн., судом першої інстанції неналежним чином обґрунтовано розмір суми до стягнення, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення з Військової частини на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13 180,28 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи, що дану справу суд першої інстанції правомірно відніс до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року змінити, виклавши абзац 4 його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13 180,28 грн.»

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 березня 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук