Справа № 320/4340/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4340/20 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Баришівське відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділа поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, про визнання протиправними та скасування наказа, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітка за час вимушеного прогула, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - відповідач, ГУ НП в Київській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати накази відповідача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби, поновити на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані накази прийняті відповідачем без повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, встановлення факту вчинення проступку та ступеня вини позивача.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин справи, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наводить ті самі доводи, які були викладені у відзиві на позов та відтворюють висновок службового розслідування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на тому, що під час проведення службового розслідування не встановлено доказів на підтвердження допущення ним дисциплінарних проступків, які стали підставою для прийняття рішення про його звільнення. Зазначає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач у березні 1991 року прийнятий на службу в органах внутрішніх справ, а у листопаді 2015 року - на службу до поліції. Наказом ГУ НП в Київській області від 29 вересня 2018 року №498 о/с позивача призначено начальником сектору превенції Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції.

12 березня 2020 року до Головного управління з Баришівськго ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області надійшла інформація про те, що працівниками ГУ СБУ у м. Києві та Київській області спільно з працівниками ТУ ДБР, розташованого у місті Києві, під процесуальним керівництвом прокуратури Київської області, в рамках кримінального провадження №00000143 від 16 січня 2020 року, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, затримано начальника сектору превенції Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .

У ході попередньої перевірки встановлено, що 12 березня 2020 року близько 16:00 год. працівниками вищезазначених правоохоронних органів задокументовано факт вимагання та отримання щомісячної неправомірної вигоди позивачем від громадянки, яка являється власницею магазина, за не перешкоджання ведення на території обслуговування Баришівського ВП ГУ останньою господарської діяльності. 15 лютого 2020 року працівниками вищезазначених правоохоронних органів було задокументовано перший факт отримання позивачем неправомірної вигоди у розмірі 2 тисяч гривень. Надалі, 12 березня 2020 року позивача було затримано під час отримання другої частини неправомірної вигоди у розмірі 2 тисяч гривень в порядку статті 208 КПК України. Під час вищезазначеної події ОСОБА_1 перебував на службі в однострої без вогнепальної зброї.

Того ж дня позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 368 Кримінального кодексу України.

Наказом начальника ГУ НП в Київській області від 12 березня 2020 року призначено службове розслідування за фактом можливих неправомірних дій керівництва та окремих працівників Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області та відсторонено позивача від виконання службових обов`язків (посади) на час проведення службового розслідування.

За наслідками проведеного службового розслідування начальником ГУ НП в Київській області 17 березня 2020 року затверджено висновок службового розслідування.

Наказом начальника ГУ НП в Київській області від 31 березня 2020 року за порушення службової дисципліни, статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року за №2337-VIII, статей 2, 3, 18, 20, 23, 64 Закону України «Про Національну поліцію», статті 24 Закону України «Про запобігання корупції», пункта 1 розділа ІІ, пунктів 3, 4 розділа V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року №1179, пункта 6 розділа ІІ Порядка ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08 лютого 2019 року №100, які виразилися у не повідомленні найближчого органу поліції про виявлення адміністративного правопорушення, не припиненні вчинення такого правопорушення, не складанні відповідних адміністративних матеріалів, неналежному здійсненні профілактичної роботи на території обслуговування, не доповіді керівництву відділу поліції про пропозицію та факт надання неправомірної вигоди цивільною особою, поданні неналежного прикладу підлеглим працівникам поліції, вчиненні вчинку, який призвів до підриву авторитету Національної поліції України у суспільстві, не розміщенні нагрудного знаку на однострої, наказано звільнити позивача зі служби в поліції.

Наказом від 10 квітня 2020 року позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Уважаючи такі накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача в зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби здійснено без достатніх підстав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон України №580-VIII).

Частиною 2 статті 19 цього Закону закріплено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року №2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції (далі - Дисциплінарний статут).

Як закріплено у преамбулі, цей статут визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Частиною 1 статті 7 Закону України №580-VIII визначено підстави звільнення поліцейських зі служби в поліції.

Зокрема, пунктом 6 частини 1 цієї правової норми визначено як підставу звільнення - реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Пунктом 10 названої частини визначено також підставою для звільнення і випадок набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

З аналізу вищенаведених правових норм слідує, що законодавець визначає як дві різні самостійні підстави звільнення за результатами службового розслідування та за наслідками набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Як зазначено у наказі відповідача від 31 березня 2020 року, позивача звільнено за порушення службової дисципліни, статей 2, 3, 18, 20, 23, 64 Закону України №580-VIII, статті 1 Дисциплінарного статута Національної поліції України, статті 24 Закону України «Про запобігання корупції», пункта 1 розділу ІІ, пунктів 3 та 4 розділа V Правил етичної поведінки поліцейських, що виразилося у не повідомленні найближчого органу поліції про виявлення адміністративного правопорушення, не припиненні вчинення такого правопорушення, не складанні відповідних адміністративних матеріалів, неналежному здійсненні профілактичної роботи на території обслуговування, не доповіді керівництву відділу поліції про пропозицію та факт надання неправомірної вигоди цивільною особою, поданні неналежного прикладу підлеглим працівникам поліції, вчиненні вчинку, який призвів до підриву авторитету Національної поліції України у суспільстві, не розміщенні нагрудного знаку на однострої.

Під час проведення службового розслідування дисциплінарною комісією встановлено, що відповідно до матеріалів кримінального провадження №00000143 від 16 січня 2020 року, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, ОСОБА_1 прибув 13 січня 2020 року до приміщення магазину товарів повсякденного вжитку, розташованого по АДРЕСА_1 , який належить ФОП ОСОБА_2 , де здійснив перевірку наявності дозвільних документів, у тому числі для здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями, під час якої виявив порушення, пов`язані з порядком відпуску алкогольних напоїв покупцям. Усвідомлюючи про наявність повноважень зі складання протоколів про виявлені адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 , знаходячись у середині приміщення вказаного магазину, ознайомивши продавця магазину ОСОБА_3 з виявленим ним правопорушенням, домовився з нею, що не буде фіксувати ці порушення за надання йому неправомірної вигоди у розмірі 2000 грн. щомісячно. Не зважаючи на вимоги законодавства, яке регламентує діяльність Національної поліції, позивач, будучи працівником поліції, не вжив жодних заходів щодо повідомлення найближчого органу поліції про те, що ОСОБА_3 займається підприємницькою діяльністю без відповідних документів та не вжив жодних заходів щодо припинення вчинення останньою адміністративного правопорушення, не склав відповідні адміністративні матеріали. Вказаний факт призвів до того, що ОСОБА_3 звернулася до правоохоронних органів та повідомила про можливі порушення працівником поліції вимог чинного законодавства у зв`язку з чим працівниками Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, за вказаним фактом 16 січня 2020 року внесено відомості до ЄРДР за №00000143 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України.

12 березня 2020 року близько 15:00 год., перебуваючи у приміщенні магазину ФОП ОСОБА_2 , позивач згідно раніше обговореної домовленості, отримав від ОСОБА_3 неправомірну вигоду в сумі 2000 грн. Того ж дня, під час отримання вказаних грошових коштів працівниками ГУ СБУ у м. Києві та Київської області спільно з працівниками ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, під процесуальним керівництвом прокуратури Київської області в рамках досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження позивача було затримано в порядку статті 208 КПК України. Під час вищезазначеної події позивач перебував на службі в однострої без вогнепальної зброї.

Того ж дня слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, у рамках вищезазначеного кримінального провадження позивача повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 368 Кримінального кодексу України.

Вивченням вказаної підозри встановлено, що окрім 12 березня 2020 року позивач 15 лютого 2020 року, перебуваючи у приміщенні магазину ФОП ОСОБА_2 , згідно раніше обговореної домовленості отримав від ОСОБА_3 неправомірну вигоду в сумі 2000 грн.

Окрім того, у ході проведення службового розслідування встановлено, що позивач проігнорував вимоги Закону України «Про запобігання корупції» та не вжив жодних заходів, передбачених статтею 24 зазначеного закону. Факт причетності позивача до вчинення кримінального правопорушення, а саме до одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за не вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, призвів до значного розголосу у засобах масової інформації, а саме в соціальній мережі Instagram та інших, що призвело до зниження авторитету поліції серед населення. Вивченням критичних публікацій виявлено фотознімок, на якому позивач стоїть у однострої біля працівників СБУ без нагрудного знаку на однострої.

Аналізуючи викладене, дисциплінарна комісія дійшла висновку, що в діях позивача вбачаються порушення статей 2, 3, 18, 20, 23, 64 Закону України №580-VIII, статті 1 Дисциплінарного статута Національної поліції України, статті 24 Закону України «Про запобігання корупції», пункта 1 розділу ІІ, пунктів 3 та 4 розділа V Правил етичної поведінки поліцейських, що виразилося у не повідомленні найближчого органу поліції про виявлення адміністративного правопорушення, не припиненні вчинення такого правопорушення, не складанні відповідних адміністративних матеріалів, неналежному здійсненні профілактичної роботи на території обслуговування, не доповіді керівництву відділу поліції про пропозицію та факт надання неправомірної вигоди цивільною особою, поданні неналежного прикладу підлеглим працівникам поліції, вчиненні вчинку, який призвів до підриву авторитету Національної поліції України у суспільстві, не розміщенні нагрудного знаку на однострої.

Разом з тим, за результатами аналізу інформації, викладеної у висновку службового розслідування, місцевий суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що відповідачем під час службового розслідування не встановлено доказів на підтвердження вчинення інкримінованих позивачу порушень. Зокрема, відповідачем не надано доказів на підтвердження факта допущення ОСОБА_3 порушень, пов`язаних з порядком відпуску алкогольних напоїв покупцям, отримання позивачем пропозиції неправомірної вигоди, а також не розміщення нагрудного знака на однострою саме позивачем.

Діяння позивача, які зменшують рівень довіри населення до поліції і як наслідок знижують оцінку ефективності діяльності поліції, полягали у тому, що його затримано, за твердженням правоохоронних органів, під час отримання неправомірної вигоди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вчинення працівником поліції діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.

Притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, є підставами для звільнення зі служби в поліції. Проте це інші підстави і їх не слід ототожнювати із підставами для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до працівників поліції, установлені у статті 13 Дисциплінарного статуту.

Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарного проступку, яким визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого керівник приймає рішення про застосування дисциплінарного стягнення.

В свою чергу, адміністративний суд у силу вимог частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Водночас адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо прямої чи опосередкованої оцінки правильності кримінально-правової кваліфікації діяння особи чи інших аспектів кримінального провадження, у тому числі дій слідчого чи прокурора в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження.

Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися судами насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим особою діянням.

При цьому слід ураховувати, що на відміну від звільнення зі служби в поліції у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби не пов`язано з кримінально-правовою кваліфікацією тих самих діянь, які водночас стали підставою для службового розслідування та кримінального провадження.

Вирішення питання про правомірність притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясовувати саме склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Тим часом, ГУ НП в Київській області у своєму висновку за результатами службового розслідування відтворило виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, який міститься у письмовому повідомленні про підозру, також зазначило, що позивач вимагав надання йому неправомірної грошової винагороди за нездійснення фіксування виявленого порушення та перешкод у проведені господарської діяльності, що дало органам досудового розслідування підстави допускати, що позивач вчинив кримінальне правопорушення та надати йому правову кваліфікацію. Разом з тим, складу жодного дисциплінарного проступку, визначеного Дисциплінарним статутом, Правилами етики висновком службового розслідування в діях позивача не встановлено.

Повідомлення про підозру є тільки формальним/офіційним припущенням органу/посадової особи, який/яка проводить досудове розслідування, про те, що конкретна особа причетна до злочину. Таке припущення ґрунтується на неостаточних (неповних) результатах досудового розслідування і кримінально-правова кваліфікація поставленого їй за провину діяння може бути змінена. З часу оголошення цієї підозри особа набуває статусу підозрюваного, однак її вину у вчиненні злочину ще потрібно довести, принаймні на цій стадії кримінального провадження твердити про її винуватість як доказаний факт не можна.

Відповідно до пункта 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням якого кореспондує статті 62 Конституції України, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №818/248/17, від 14 листопада 2018 року в справі №802/522/16-а, від 08 травня 2019 року в справі № 807/196/17, від 03 липня 2019 року в справі № 816/2050/16.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення - не пов`язаного із кримінально-правовою кваліфікацією тих самих дій, які водночас стали підставою для службового розслідування і кримінального провадження, є неправомірними та такими, що суперечить чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують, так само як і не містять заперечень що розрахованої суми середнього заробітку, який стягнутий місцевим судом за наслідками розгляду справи.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька