Справа № 640/29405/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м. Київ № 640/29405/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В., за участі: представника позивача - розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про поновлення на роботі, -

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 березня 2021 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо повідомлення ОСОБА_1 про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу";

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 01.10.2020 №3039/к "Про звільнення" в редакції наказу Міністерства юстиції України від 19.10.2020 №3185/к;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України з 19.10.2020;

- зобов`язати Міністерство юстиції України запропонувати ОСОБА_1 , з урахуванням кваліфікаційних вимог, всі посади в Міністерстві юстиції України державної служби категорії "Б" та "В", вакантні станом на день видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що функції та завдання, які були покладені на структурний підрозділ Міністерства юстиції України, а саме - Відділ судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату у складі Департаменту з питань судової роботи, були передані відповідним секторам у складі Офісу протидії рейдерству і Департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства юстиції України. Таким чином, враховуючи, що Міністерство юстиції України зберегло структурні одиниці з тими ж посадовими обов`язками, які були покладені на головних спеціалістів та начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату, перейменування структурного підрозділу та віднесення його до складу іншого самостійного Департаменту не може вважатись скороченням посади державної служби. Відтак, на переконання позивача, її було протиправно звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". Також, позивачем зазначено, що зміна посадового окладу є фактично зміною істотних умов праці, проте нею не подавалась заява на ім`я керівника державного органу про звільнення чи переведення на іншу посаду у зв`язку зі зміною істотних умов, а тому вважається, що позивач надала згоду на продовження проходження державної служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання по справі.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що наказом Міністерства юстиції України від 28.07.2020 № 2359/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України» затверджено структуру апарату Міністерства юстиції України та штатну чисельність працівників, а з 05.08.2020 введено в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України. Так, відповідно до зазначених змін зі штатного розпису Міністерства юстиції України виведено відділ судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату та посаду начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи. Отже, внаслідок вказаних дій відбулось скорочення посад (штату) державних службовців, в тому числі, зі штатного розпису виведено посаду, яку займала Позивач, а тому останню правомірно було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України. Окрім того, відповідачем зазначено, що посилання позивача на ст. 43 Закону України «Про державну службу» щодо зміни істотних умов праці є хибними. Не мають під собою правового підґрунтя, а тому не заслуговують на увагу суду. Також, відповідач наголосив, що ОСОБА_1 двічі притягалась до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків, що свідчить про невиконання або неналежне виконання позивачем її посадових обовязків.

Позивач надала суду відповідь на відзив, в якій наголосила, що враховуючи, що Міністерство зберегло структурні одиниці з тими ж посадовими обов`язками, які були покладені на головних спеціалістів та начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату, перейменування структурного підрозділу та віднесення його до складу іншого самостійного Департаменту не може вважатись скороченням посади державної служби. Враховуючи, що зазначені сектори судової роботи очолює завідувач сектору, посадовий оклад якого, відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16), є нижчим за посадовий оклад начальника відділу, дана зміна структури, фактично є зміною істотних умов державної служби. Таким чином, позивач підтримала свої доводи, викладені в позовній заяві, також зазначивши, щодо посилань відповідача на дисциплінарні стягнення, що її було двічі притягнуто до відповідальності за одне і те саме порушення.

Протокольною ухвалою суду від 23.02.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач надав суду заперечення на відповідь на відзив, який за своїм змістом практично дублює відзив на позовну заяву, в частині помилковості доводів позивача та дискреційних повноважень Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні 17 березня 2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 17 березня 2021 року проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в х задоволенні в повному обсязі.

У судовому засіданні 17 березня 2021 року на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 16.02.2017 року працювала в Міністерстві юстиції України.

З 08.01.2020 наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 № 4484/к позивачка була призначена за переведенням на посаду начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України.

01.09.2020 ОСОБА_1 повідомлено про звільнення у зв`язку зі змінами в структурі Міністерства юстиції України, зокрема, у зв`язку із скороченням в Департаменті з питань судової роботи структурної одиниці - відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату та, відповідно, посади начальника зазначеного відділу.

В подальшому, наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2020 № 3039/к, зі змінами відповідно до наказу від 19.10.2020 № 3185/к, позивачку було звільнено з займаної посади з 19.10.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаю, наказ про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суд звертає увагу на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 01.10.2020 №3039/к "Про звільнення" в редакції наказу Міністерства юстиції України від 19.10.2020 №3185/к, суд враховує, що принцип обґрунтованості відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинні прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97. п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обгрунтування своїх рішень. У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно грунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обгрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено): 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації: 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване іде рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) та Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі також - Закон № 889-VIII), у тому числі у відповідних редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 38 Конституції України визначено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 83 Закону України «Про державну службу» визначені підстави для припинення державної служби, а саме - державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Водночас, 02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 492 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України «Про державну службу», який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини 3 статті 492 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Однак, суд повторно наголошує, що положеннями частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд приходить до висновку про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

Водночас, розглядаючи вказаний трудовий спір, який пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мало місце скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

Отже, як свідчать матеріали справи, наказом Міністерства юстиції України від 28.07.2020 № 2359/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України» затверджено структуру апарату Міністерства юстиції України та штатну чисельність працівників.

З 05.08.2020 введено в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України.

Відповідно до зазначених змін зі штатного розпису Міністерства юстиції України виведено відділ судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату та посаду начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи.

Разом з тим, у структурі Міністерства юстиції України було виділено два самостійні Департаменти, а саме: Департамент нотаріату та державної реєстрації та Офіс протидії рейдерству, в яких відповідно утворено Сектори судової роботи, основною функцією яких є є забезпечення представництва без окремого доручення керівника (самопредставництво) в судах України у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності Міністерства, зокрема, з питань реалізації функцій держави зазначеними Департаментами.

На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, в резолютивній частині якої від Міністерства юстиції України було витребувано необхідні документи для розгляду справи, відповідачем надано, зокрема: Наказ Міністерства юстиції України про затвердження структури та штатної чисельності працівників Мінюсту від 16.11.2020 №3438/к; Наказ Міністерства юстиції України про затвердження структури та штатної чисельності працівників Мінюсту від 28.07.2020 №2359/к; наказ Міністерства юстиції України про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Мін`юсту від 14.05.2020 №1687/к; Положення про сектор судової роботи Управління забезпечення діяльності Колегії МЮУ з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту Офісу протидії рейдерству МЮУ, посадову інструкцію завідувача сектора і головного спеціаліста даного сектору; Положення про сектор судової роботи Управління контролю діяльності суб`єктів державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації Мін`юсту, посадову інструкцію завідувача сектору і головного спеціаліста даного сектору; Положення про відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи, посадову інструкцію начальника і головного спеціаліста зазначеного відділу.

Ретельно проаналізувавши надані суду накази, положення та Інструкції щодо кожного з перелічених вище відділ та посад завідувачів таких відділів, суд встановив, що фактично функції та завдання, які були покладені на структурний підрозділ - Відділ судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату у складі Департаменту з питань судової роботи, були передані відповідним секторам у складі Офісу протидії рейдерству і Департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства.

Тобто, з наведеного вбачається, що Міністерство юстиції України зберегло структурні одиниці з тими ж посадовими обов`язками, які були покладені на головних спеціалістів та начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, суд погоджується з доводами позивача відносно того, що перейменування структурного підрозділу, в якому позивач займала посаду начальника відділу та віднесення його до складу іншого самостійного Департаменту не може вважатись скороченням посади державної служби.

Як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці

З вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність реального скорочення посади позивача, оскільки структурний підрозділ, в якому вона працювала було фактично перейменовано та віднесено до складу іншого Департаменту, проте не скорочено, як на тому наполягає відповідач, а тому такі доводи останнього суд відхиляє.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 01.10.2020 №3039/к "Про звільнення" в редакції наказу Міністерства юстиції України від 19.10.2020 №3185/к, прийнято на підставі не визначеній статтею 87 Закону України «Про державну службу».

Положення ч. 6 ст. 43 Конституції України гарантують громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 01.10.2020 №3039/к "Про звільнення" в редакції наказу Міністерства юстиції України від 19.10.2020 №3185/к, як такого, що є протиправним та порушує права позивача.

Поряд з цим, відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено або на рівнозначній посаді.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.

З огляду на вищевикладене, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України або на рівнозначній посаді з 19.10.2020.

Водночас, суд зазначає, що рівнозначна посада в даному випадку може включати і таку, яка має різницю в заробітній платі, враховуючи що позивач не заперечувала щодо переведення її на іншу посаду в Офісі протидії рейдерству чи Департаменті нотаріату та державної реєстрації Міністерства, де розмір посадового окладу є меншим ніж той, який вона отримувала на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України.

Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на те, що позивача звільнено у жовтні 2020 року, останніми двома місяцями роботи є серпень та вересень 2020 року, які мають враховуватися для визначення середнього заробітку.

Як вбачається з наданої відповідачем довідки щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за останні 6 місяців, що передували звільненню, за серпень 2020 року позивачеві було виплачено заробітну плату в розмірі 54 203, 61 грн., а за вересень 2020 року - 28 329, 68 грн.

Число відпрацьованих робочих днів за серпень-вересень 2020 року складає 42 робочі дні, таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає - 1 965, 07 грн. (54 203, 61 грн. + 28 329, 68 грн.)/42 р.д..

Час вимушеного прогулу позивача у період з 19.10.2020 року по17.03.2021 року становить 104 робочих днів, а тому стягненню на її користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 204 367, 28 грн. (104 р.д. х 1 965, 07 грн.).

За викладених обставин, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення та зазначає, що така сума складає 204 367, 28 грн.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо повідомлення ОСОБА_1 про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", суд зазначає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки повідомлення про звільнення є лише процедурним моментом та не породжує правових наслідків для позивача, а таким рішенням є наказ про звільнення, який вище судом визнано протиправним та скасовано.

Також, на переконання суду не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині зобов`язання Міністерство юстиції України запропонувати ОСОБА_1 , з урахуванням кваліфікаційних вимог, всі посади в Міністерстві юстиції України державної служби категорії "Б" та "В", вакантні станом на день видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки належним та ефективним способом захисту прав позивача буде поновлення її на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України або на рівнозначній посаді, як це зазначено вище.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 376 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Закріплений у частині 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, такими, що підтверджуються нормативно та документально, а відтак позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 01.10.2020 №3039/к "Про звільнення" в редакції наказу Міністерства юстиції України від 19.10.2020 №3185/к.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України з 19.10.2020 або на рівнозначній посаді в Міністерстві юстиції України.

4. Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення в розмірі 204 367, 28 грн.

5. В іншій частині позову - відмовити.

6. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22 березня 2021 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа