Справа № 480/801/21
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року Справа № 480/801/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченка Є.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/801/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову позивачу в праві виходу на пенсію за вислугою років протиправним та скасувати його;

- зобов`язати Головне Управління пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за вислугою років з дня звернення з відповідною заявою, тобто з 27.08.2020.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 01.08.2006 по теперішній час працює на посаді на посаді медичної сестри психіатричного відділення, що дає їй право виходу на пенсію за вислугою років згідно пункту е) статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 27.08.2020 позивач подала відповідачу заяву про визначення права виходу на зазначену пенсію та отримала лист-відповідь від Головного управління ПФУ в Сумській області, в якому позивача проінформовано про те, що за наявними документами право на пенсію за вислугою років на момент звернення у ОСОБА_1 відсутнє.

З таким рішенням відповідача стосовно звернення про визначення права на пенсію за вислугою років позивач категорично не погоджується і вважає його протиправним.

Так, записами у трудовій книжці та уточнюючою довідкою з КРЕП СОР «Сумський обласний центр соціально небезпечних захворювань» підтверджується, що сумарний спеціальний стаж позивача на день звернення (27.08.2020) до органу Пенсійного Фонду України складав 14 років 27 днів. Зважаючи на положення статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» трудовий спеціальний стаж роботи позивача подвоюється і складав на момент звернення до органу ПФУ 28 років 1 місяць 14 днів.

Право виходу на пенсію за вислугою років для медичних працівників врегульовано пунктом е) статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ (в редакції, яка діє з урахуванням рішення Конституційного Суду України від № 2-р/2019 від 04.06.2019), якою передбачено, що право на вихід на пенсію за вислугою років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідач же вищевказаним рішенням Конституційного Суду України знехтував та протиправно послався в оскаржуваному рішенні стосовно заяви позивача на норму, яка втратила чинність на момент звернення до органу ПФУ, в чому позивач вбачає грубе порушення чинного законодавства України та її прав.

Ухвалою суду від 02.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що згідно пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України від 03.11.2017 № 2148-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій " (далі - Закон 2148) право на призначення пенсії за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017 р.) мають вислугу років та стаж не менше 26 років 6 місяців, передбачений статтею 55 Закону України від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення ". Згідно наданих документів позивача страховий стаж складає 25 років 3 місяці, в тому числі спеціального 22 роки 4 місяці 17 днів станом на 11.10.2017, тобто є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, про що ОСОБА_1 було повідомлено листом. Дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області є правомірними, такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, а тому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, в якій з аргументами, наведеними у відзиві не погодилась, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Однак, вказана відповідь на відзив не може бути врахована судом, оскільки не відповідає вимогам ч. 2 ст. 163, п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України, а саме до неї не додано доказів направлення копії відповіді на адресу відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2006 по теперішній час працює в КНП СОР "Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань" на посаді сестри медичної стаціонару, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 та довідкою КНП СОР "Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань" від 19.08.2020 № 01-17-26-1432 (а.с. 21).

27.08.2020 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про визначення права на пенсію за вислугу років, до якої додала відповідні документи (а.с. 13, 34).

Листом від 22.09.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повідомило позивача, що згідно пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України від 03.11.2017 № 21414-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій 1 (далі - Закон 2148) право на призначення пенсії за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017 р.) мають вислугу років та стаж не менше 26 років 6 місяців, передбачений статтею 55 Закону України від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ "Про пенсійна забезпечення ". Згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 складає 25 років 3 місяці, в тому числі спеціального 22 роки 4 місяці 17 днів станом на 11.10.2017. Право на призначення пенсії за вислугу років відсутнє (а.с. 8).

Не погодившись із вказаною відповіддю позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон України "Про пенсійне забезпечення") визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно до ст.7 Закону України "Про пенсійне забезпечення", звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції до внесених змін Законом України від 02.03.2015 №213-VІІІ, що набрали чинності 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VІІІ було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, а Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06. 2019 N 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII.

У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 N 2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом N 213 до оспорюваних положень Закону N 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону N 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону N 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону N 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону N 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону N 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 N 2-р/2019, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, зазначені положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" втратили чинність з 04.06.2019.

Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугу років необхідно керуватися статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII, які визнано неконституційними.

Разом з тим, суд звертає увагу, що 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Преамбулою Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що цей Закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

03.10.2017 прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Законом № 2148-VІІІ також були внесені зміни і до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Аналізуючи наведене, суд зазначає, що пенсія за вислугу років згідно положень статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017.

На даний час, Закон № 2148-VІІІ є чинним, неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався.

Як вбачається із трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 11-12) станом на 11.10.2017 її спеціальний стаж роботи з урахуванням пільгового обчислення відповідно до ст. 60 Закону №1788-XII становить 22 роки 4 місяці 17 днів, тобто менше 25 років і є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції, яка діє з урахуванням рішення Конституційного Суду України від № 2-р/2019 від 04.06.2019).

Стосовно аргументу позивача про те, що у відповіді на її заяву відповідач безпідставно послався на норму статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка втратила чинність, чим порушив її право на пенсійне забезпечення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 9 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів цим рішенням (дією, бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури. Суд, відповідно до вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи повинен перевірити, чи прийняті рішення та вчинені дії: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

У даному спорі позивачем не наведено обґрунтованих мотивів та не надано належних доказів того, що відповідач порушив права або інтереси позивача, тобто вчинив дії, прийняв рішення чи допустив бездіяльність, що породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в праві виходу на пенсію за вислугу років, однак матеріали справи не містять доказів прийняття відповідачем будь-якого рішення стосовно відмови у призначенні позивачу пенсії.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із п. 19 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Суд зауважує, що лист Головного управління Пенсійного фонду від 22.09.2020 № 1800-0302-8/46565 не є індивідуальним актом у розмінні п. 19 ст. 4 КАС України, оскільки має інформаційний характер, не породжує, не змінює та не припиняє жодних прав та обов`язків позивача.

Суд звертає увагу, що у своїй заяві від 27.08.2020 позивач не просила призначити їй пенсію, натомість зазначила: "Прошу пенсію: перерахувати", у графі "Вид перерахунку" вказала: "перевірка права (вислуга років-охорона здоров`я)".

На думку суду, між сторонами не виникли правовідносини із призначення пенсії, оскільки з відповідною заявою позивач до відповідача не звертався.

Крім того, суд вважає передчасними вимоги про зобов`язання Головного Управління пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за вислугою років з дня звернення з відповідною заявою, тобто з 27.08.2020, оскільки питання призначення пенсії відповідачем взагалі не розглядалось та не вирішувалось, тому що заява від 27.08.2020 не містила прохання призначити пенсію.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що листом Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 22.09.2020 № 1800-0302-8/46565 права позивача не порушені, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, Сумська область, 40009, ідентифікаційний код 21108013) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко