Справа № 280/7866/20
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

22 березня 2021 року Справа № 280/7866/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" (вул. Зелена, смт. Кам`яне, Вільнянський район, Запорізька область, 70050) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м.Запоріжжя,69107) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" (далі - позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення 22.03.2020 №, №, №004641306.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між Державним підприємством "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" та Державною установою Камянська виправна колонія (№101) укладено договори № 29/Г-30 від 25.02.2016, № Г-3/04-16/Г-3 від 20.01.2017 та № Г-13/Г-40 від 15.01.2018 на використання праці осіб позбавлених волі. Вказує, з аналізу податкового законодавства вбачається, що нарахування та виплата заробітної плати (з утриманням та перерахуванням до бюджету всіх податків і зборів) за строковим договором здійснюється виправною колонією, яка по зазначеним договорам на «використання праці засуджених» є Виконавцем робіт, а позивач за цими договорами є Замовником робіт. Таким чином позивач безпосередньо не використовує праці засуджених, а є замовником певних робіт, які виконує Державна установа Камянська виправна колонія (№101) силами засуджених. Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" лише сплачує вартість виконаних робіт та не нараховує, а також не сплачує заробітну плату засудженим, тобто податковим агентом зі сплати податків і зборів по засудженим, які долучаються до роботи, є саме колонія, незалежно від того, чи був фактично укладений такий трудовий договір між колонією та засудженим. У звязку з цим вважає, що донарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору за використану працю засуджених за перевіряємий період є безпідставними. Просить задовольнити позовні вимоги в частині податкового зобовязання за несвоєчасне перерахування та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати засуджених всього на суму 754 963,85 грн., в частині податкового зобовязання за несвоєчасне перерахування та неперерахування до бюджету військового збору із заробітної плати засуджених на суму 10 079,20 грн. та в частині податкового повідомлення-рішення на суму 510 грн.

Ухвалою суду від 04.11.2020 позовну заяву у справі № 280/7866/20 залишено без руху та наданий позивачу строк 10 днів з моменту отримання цієї ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 16.11.2020 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання по справі на 14.12.2020.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у письмовому відзиві від 08.12.202 вказав на те, що перевіркою встановлено порушенням п.п. 168.2.1, пп. 168.1.5 п. 168.1, п.п. 168.4.1 п. 168.4 ст.168, п. 176.2 «а» ст. 176, п. 171.1, п. 171.2 «а» ст. 171 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI. Зазначає, що дане порушення призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, який підлягає перерахуванню до бюджету, несвоєчасного перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб. Вважає, що прийнявши оскаржувані рішення, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та у межах наданих повноважень, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Протокольною ухвалою суду строк підготовчого провадження було продовжено та відкладено підготовче засідання на 10.02.2021.

Протокольною ухвалою суду 10.02.2021 підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті на 15.03.2021.

Представники сторін в судове засідання 15.03.2021 прибули. Представником позивача до суду подано клопотання про розгляд даної справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4 с. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, встановив такі обставини.

На підставі направлення, виданого Головним управління ДФС у Запорізькій області від 15.01.2019 року №5, згідно пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 ст.75, пп.78.1.1, п.п. 78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ, п.2 ч.1 ст.13 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 №2464-VІ, наказу ГУ ДФС у Запорізькій області від 03.01.2019 №05 проведена планова документальна виїзна перевірка Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.01.2015 по 30.09.2018 та єдиного внеску за період з 01.10.2011 по 30.09.2018.

За результатами перевірки позивача контролюючим органом складено акт від 11.02.2019 №14/08-01-13-06/08680112.

Перевіркою встановлено наступні порушення:

- п. 176.2 б ст. 176 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-V1 (зі змінами та доповненнями), а саме: не повідомлено податкову інспекцію про доходи, виплачені самозайнятим особам за надані послуги при придбанні товарно-матеріальних цінностей у 4 кв. 2015 року, 1-4 кв. 2016 року, 1-4 кв. 2017 року, 1-3 кв. 2018 року; не повідомлено податкову інспекцію про доходи у вигляді заробітної плати, виплачені засудженим у 4 кв. 2015 року, 1-4 кв. 2016 року, 1-4 кв. 2017 року, 1-3 кв. 2018 року;

- п.п. 168.1.2, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п.п. 168.4.1 п. 168.4 ст. 168, п.п. «а» п. 176.2 ст. 176, п. 171.1, п.п. «а» п. 171.2 ст. 171 ПК України, а саме: неперерахування на кінець перевіряємого періоду до бюджету податку на доходи фізичних осіб у розмірі 297453,17 грн., у тому числі: червень-грудень 2016 року 56458,67 грн.; 2017 - 138451,15 грн., січень-вересень 2018 року 102543,35 грн.;

- п.п. 168.1.2, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п.п. 168.4.1 п. 168.4 ст. 168, п.п. «а» п. 176.2 ст. 176, п. 171.1, п.п. «а» п. 171.2 ст. 171 ПК України, а саме: неперерахування на кінець перевіряємого періоду до бюджету податку на доходи фізичних осіб у розмірі 139084,63 за січень-вересень 2018 року;

- п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України не перераховано під час виплати доходу засудженим за період 01.10.2015 30.09.2018 податку з доходів фізичних осіб у сумі 408476,12 грн., у т.ч. за жовтень-грудень 2015 154487,47 грн., січень-грудень 2016 року 71252,46 грн., січень-грудень 2017 року 131670,05 грн., січень-вересень 2018 року 51066,14 грн.;

- п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України не перераховано під час виплати доходу працівникам за період 01.10.2015 30.09.2018 податку з доходів фізичних осіб у сумі 213933,14 грн., у т.ч. за жовтень-грудень 2015 139241,58 грн., 2016 рік 21758,43 грн., 2017 рік 25516,85 грн., 2018 рік 27416,58 грн.;

- п.2 ст.6, п. 1.7 ст. 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року № 2464-VI (зі змінами та доповненнями), а саме: підприємство занизило базу нарахування єдиного внеску на суму 273423,59 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених: у жовтні-грудні 2016 року на суму 186822,58 грн.; у 2017 році 1976916,31 грн., у січні-вересні 2018 року 569684,70 грн.;

- п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України не перераховано під час виплати доходу засудженим у сумі 21014,83 грн., у т.ч. за період: 2015 рік 7035,61 грн.; 2016 рік 2566,4 грн.; 2017 рік 7592,31 грн.; 2018 рік 3820,51 грн.;

- п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України не перераховано під час виплати доходу вільнонайманим у сумі 4976,77 грн., у т.ч. за період: 2015 рік 682,5 грн.; 2016 рік 920,19 грн.; 2017 рік 1797,82 грн.; 2018 рік 1576,26 грн.;

- п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України не перераховано під час виплати доходу арештованим у сумі 1150,37 грн.

На підставі акту перевірки від 11.02.2019 №14/08-01-13-06/08680112 контролюючим органом прийнято:

- - податкове повідомлення рішення від 22.03.2019 № за платежем податок на доходи фізичних осіб, пені на суму 1 062 294,15 грн., в т.ч. за основним платежем 436 537,80 грн., за штрафними санкціями у сумі 554 493,07 грн. та суми пені у розмірі 71 263,28 грн.

- податкове повідомлення рішення від 22.03.2019 №004621306 за платежем військовий збір на суму 13 720,33 грн.;

- податкове повідомлення рішення від 22.03.2019 №004641306 за платежем штрафні санкції на суму 510 грн..

Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" не погодилося з вказаними рішеннями та оскаржило їх в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 29.05.2019 № 24608/6/99-99-11-05-01-25 скаргу залишено без задоволення, а прийняті рішення ГУ ДФС у Запорізькій області - без змін.

Частково не погоджуючись із прийнятими рішеннями, Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" звернулося з даним позовом до суду.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Щодо висновку контролюючого органу, викладено в акті перевірки про те, що відносини між позивачем та засудженими носять характер трудових. Відповідач стверджує, що відповідно до чинного законодавства позивач у таких відносинах є роботодавцем та податковим агентом.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 9 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

Згідно із частиною першою статті 118 КВК України (в редакції на час спірних правовідносин) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 118 КВК України, зокрема частину першу викладено в такій редакції: «Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами».

Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (частина 1 статті 120 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно із статтями 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» з метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України Наказом Міністерства юстиції України від 7 березня 2013 року №396/5 затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі по тексту -Інструкція №396/5).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №396/5 засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Пунктами 2.1 - 2.2 Інструкції №396/5 встановлено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Відповідно до пункту 3.7 Інструкції №396/5 засудженим, які відбувають покарання у виправних центрах, виховних колоніях, дільницях соціальної реабілітації виправних колоній, колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, а також засудженим жінкам, яким дозволено проживання за межами виправної колонії, на особовий рахунок зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як сімдесят п`ять відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати (пункт 5.1 Інструкції №396/5).

Таким чином, засуджені до позбавлення волі виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи виконання покарань, в результаті чого, їм забезпечується відповідна компенсація за виконану роботу, тобто заробітна плата, а також, додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" та ДУ «Кам`янська виправна колонія (№101)» (далі - Колонія) укладено Договори № 29/Г-30 від 25.02.2016, № Г-3/04-16/Г-3 від 20.01.2017 та № Г-13/Г-40 від 15.01.2018.

Відповідно до змісту даних договорів позивач є замовником робіт, які виконує ДУ «Кам`янська виправна колонія (№101)» (Виконавець) силами засуджених. Разом з тим ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" на підставі виставлених рахунків сплачує вартість виконаних силами засуджених робіт на розрахунковий рахунок Виконавця - ДУ «Кам`янська виправна колонія (№101)».

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

За змістом пунктів 1, 4 частини другої статті 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 частини першої статті 7 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною першою статті 8 закону передбачено, що розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати єдиного внеску є наявність між суб`єктом (підприємством, установою, колонією) та засудженою особою відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.

Разом з тим, зміст правовідносин між позивачем та засудженими особами, не є такими, які дають підстави для висновку про те, що вони є трудовими.

Крім того, доказів того, що позивач є роботодавцем для засуджених та укладав строкові трудові договори, здійснював виплату заробітної плати засудженим та сплачував за засуджених загальнообов`язкові державні соціальні виплати по застрахованим особам відповідачем не надано.

До того ж, грошові кошти за використану працю засуджених позивачем перераховувались на користь виправної колонії, в якій відбували покарання особи, залучені до праці на підставі договорів, тому фактично виплата заробітної плати засудженим здійснювалась виправною колонією.

За таких обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач в даних правовідносинах не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України, а тому в силу положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не є платником єдиного соціального внеску.

Верховний Суд в своїх постановах від 03 березня 2020 року у справі №440/1512/19, від 17 березня 2020 року у справі №809/710/17, від 03 квітня 2020 року у справі №580/908/19 зазначив, що особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум єдиного внеску із заробітної плати таких осіб, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання, та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, саме ДУ «Кам`янська виправна колонія (№101)», а не позивач, в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум єдиного внеску із заробітної плати таких осіб та відсутній обовязок щодо відображення нарахованих податків у своїй звітності за формою № 1ДФ.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 22.03.2019 в частині податкового зобовязання за несвоєчасне перерахування та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати засуджених всього на суму 754 963,85 грн., податкове повідомлення-рішення № від 22.03.2019 в частині податкового зобовязання за несвоєчасне перерахування та неперерахування до бюджету військового збору із заробітної плати засуджених на суму 10 079,20 грн. та податкове повідомлення-рішення № на суму 510 грн. є протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Слід зазначити, що в частині числових значень нарахованих грошових зобовязань відсутні заперечення з боку податкового органу.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в тій частині, які оскаржуються позивачем.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 139, 143, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" (вул. Зелена, смт. Кам`яне, Вільнянський район, Запорізька область, 70050) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м.Запоріжжя,69107) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.03.2019 в частині податкового зобовязання за несвоєчасне перерахування та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати засуджених всього на суму 754 963,85 грн., в тому числі за основним платежем 297 453,15 грн., штрафних (фінансових) санкцій на суму 400591,33 грн. та суми пені у розмірі 56919,35 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.03.2019 в частині податкового зобов`язання за несвоєчасне перерахування та неперерахування до бюджету військового збору на суму 10 079,20 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.03.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м.Запоріжжя,69107) на користь Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№101)" (вул. Зелена, смт. Кам`яне, Вільнянський район, Запорізька область, 70050) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 16 147,87 грн. (шістнадцять тисяч сто сорок сім гривень 87 копійок).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 22.03.2021.

Суддя А.В. Сіпака