Справа № 640/17824/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Глущенко Я.Б., Костюк Л.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року (в частині)

у справі № 640/17824/19 (розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (надалі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 24 вересня 2018 року №0-2655;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 09 липня 2019 року №287791-17 (надалі по тексту - оскаржувана вимога);

- визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу від 09 липня 2019 року №287791-17 (надалі по тексту - оскаржуване рішення).

В обґрунтування позову позивачем зазначено що відповідачем невірно визначено базу оподаткування транспортним податком, а тому оскаржувані рішення є такими, що прийняті безпідставно. Оскаржуване податкове повідомлення-рішення позивачу не було надіслано, про його існування позивачу стало відомо лише після отримання оскаржуваних вимоги та рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 09 липня 2019 року №287791-17.

Визнано протиправним та скасовано рішення про опис майна у податкову заставу від 09 липня 2019 року №287791-17, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 512 (п`ятсот дванадцять) гривень 27 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у частині оскарження.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що в матеріалах справи містяться докази своєчасного надсилання позивачу податкового повідомлення-рішення та вимоги.

Позивач на час прийняття рішення відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 24 вересня 2018 року відповідачем складено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання зі сплати транспортного податку у розмірі 12500,00 грн.

Відповідач зазначає, що контролюючим органом позивачу надіслано засобами поштового зв`язку податкове повідомлення-рішення, однак поштове відправлення повернуто з зазначенням причин повернення: "за закінченням встановленого строку зберігання".

Контролюючим органом 09 липня 2019 року складено оскаржувану вимогу, згідно з якою, загальна сума податкового боргу платника податків станом на 08 липня 2019 року становить 12500,00 грн.

Крім того, контролюючим органом прийнято рішення №287791-17 про опис майна у податкову заставу, яким здійснено опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) позивача.

Оскаржувані вимогу та рішення відповідачем направлено позивачу засобами поштового зв`язку та отримано останньою 26 липня 2019 року.

Позивач, вважаючи, що спірне податкове повідомлення-рішення, вимогу та рішення винесені відповідачем з порушенням норм права, звернулася з даним позовом до суду за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, судом першої інстанції зазначено, що відповідачем оскаржуване податкове повідомлення-рішення надіслано позивачу не у відповідності з нормою статті 58 ПК України, а саме, не за зареєстрованим місцем проживання позивача. Отже, нарахована контролюючим органом сума податкового зобов`язання не є узгодженою, а тому не вважається податковим боргом, що, у свою чергу, свідчить про відсутність підстав для складення оскаржуваної вимоги та прийняття оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог, то колегія суддів рішення суду в цій частині не переглядає.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За приписами пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог п. 58.3 ст. 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що контролюючий орган зобов`язаний направити на адреса платника податків податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що 24 вересня 2018 року відповідачем складено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання зі сплати транспортного податку у розмірі 12500,00 грн.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що контролюючим органом позивачу надіслано засобами поштового зв`язку податкове повідомлення-рішення, однак поштове відправлення повернуто з зазначенням причин повернення: "за закінченням встановленого строку зберігання".

В матеріалах справи наявна копія конверту з штрих кодом №751 на даному конверті містить відомості «УКРПОШТА» з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" ( стор. 115 том І).

Колегія суддів звертає увагу, що з вищезазначеного конверту не можливо встановити за якою адресою надсилався та не можливо встановити кому надіслано даний конверт контролюючим органом, а отже твердження апелянта про належне повідомлення позивача про прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення є необґрунтованим.

З аналізу вищезазначених норм та матеріалів справи, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку доказів надсилання контролюючим органом податкового повідомлення-рішення №0-2655 позивачу станом на 09 липня 2019 року, в матеріалах справи відсутні, а отже, в даному випадку сума 12500,00 грн. є неузгодженою.

Пунктом 42.2 ст. 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходження, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Згідно із п. 58.3 ст. 58 ПК України, у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Податкового кодексу України, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Порядок надсилання (вручення) контролюючими органами податкових вимог платникам податків регулюється Порядком направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року №610.

Пунктом 7 розділу IV зазначеного Порядку встановлено, що податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом третім пункту 6 цього розділу.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Системний аналіз зазначених положень зумовив висновок про те, що несплата платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки є підставою для формування та надіслання податковим органом податкової вимоги.

Як вже було встановлено колегією суддів, що податкове повідомлення-рішення не було вручено у відповідності до вимог законодавства, а отже у контролюючого органу відсутні були правові підстави для винесення оскаржуваної вимоги та рішення про опис майна в податкову заставу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкової вимоги від 09 липня 2019 року №287791-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 09 липня 2019 року №287791-17.

Твердження апелянта про наявність в інтегрованій картці платника податків суми боргу в розмірі 12500,00 грн, колегія суддів не бере до уваги, оскільки без належних доказів узгодження суми податкового боргу, у контролюючого органу відсутні правові підстави для приймання вимоги та рішення про опис майна в податкову заставу.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянт в апеляційній скарзі посилається виключно на норми права, при цьому не конкретизує, що саме порушено судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву (запереченню) на позовну заяву, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Я. Б. Глущенко

Л. О. Костюк