Справа № 640/16707/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Департамента охорони здоров`я виконавчого органа Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач 1, МОЗ України), Департамента охорони здоров`я виконавчого органа Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач 2, Департамент охорони здоров`я КМДА), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати дії відповідачів та медичних працівників протиправними і такими, що порушують право на медичну допомогу;

- зобов`язати відповідачів надати медичну допомогу у вигляді видалення (резекції) осифікатів та направити на лікування за кордон;

- після видалення осифікатів зобов`язати відповідачів надати медичну, фізичну та соціальну реабілітацію;

- визнати дії відповідачів та медичних працівників такими, що порушують право на реабілітацію та абілітацію;

- зобов`язати відповідачів на час лікування та реабілітації забезпечити лікарськими засобами на безоплатній основі;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо неналежного розгляду перерліка заяв та зобов`язати розглянути такі у встановленому законом порядку;

- скасувати рішення комісії МОЗ України від 11 квітня 2019 року щодо відмови на лікування за кордоном за рахунок коштів державного бюджету, передбачених МОЗ України на зазначену мету;

- зобов`язати відповідача 1 повторно розглянути питання щодо лікування з діагнозом осифікати за кордоном за рахунок державного бюджету;

- визнати, що з вини керівництва та посадових осіб МОЗ України позивачу нанесено моральну шкоду та значну шкоду здоров`ю, честі та гідності;

- стягнути з відповідача 1 - 1000000 грн. (один мільйон гривень) моральної шкоди;

- визнати, що з вини керівництва та посадових осіб відповідача 2 та медичних працівників позивачу не надано медичної допомоги, нанесено моральну шкоду та значну шкоду здоров`ю, честі та гідності;

- стягнути з відповідача 2 - 1000000 грн. (один мільйон гривень) моральної шкоди;

- зобов`язати відповідача 2 розглянути у встановленому законом порядку листи МОЗ України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність МОЗ України щодо неналежного розгляду заяв № 17631 від 07 грудня 2018 року, № 17894 від 13 грудня 2018 року, № Р-7692 від 13 червня 2019 року, № Р-7688 від 13 червня 2019 року, № Р-7690 від 13 червня 2019 року, № Р-7694 від 13 червня 2019 року та зобов`язано розглянути у встановленому законом порядку такі заяви. Зобов`язано Департамент охорони здоров`я КМДА розглянути у встановленому законом порядку листи МОЗ України від 18 лютого 2019 року № 3.28-Р-1781/1821-ЗВ та від 29 грудня 2018 року № 3.05-Р-17631/15400-ЗВ. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено матеріали справи, при винесенні рішення мало місце вибіркове врахування доказів без будь-якого обґрунтування прийняття до уваги одних та ігнорування інших, а рішення суду є непослідовним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 1 зазначає, що місцевим судом повно та об`єктивно оцінено наявні у справі докази, рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 просить в її задоволенні відмовити, оскільки рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач є інвалідом першої групи з 01 серпня 2011 року з ураженням опорно-рухового апарату.

Згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №26307/670, повний діагноз позивача: стійкі залишкові явища ХСМТ (2008); компресійно-уламковий перелом С5; кістковий анкілоз обох кульшових суглобів; невірно консолідований перелом нижньої третини обох ліктьових суглобів; гетеротонічна осифікація обох ліктьових суглобів; комбіновані контрактури суглобів обох верхніх кінцівок; консолідуючий перелом верхньої третини лівої стегнової кістки; стійкі залишкові явища ХСМТ (2008) компресійно-уламковий перелом С5; тетрапарез глибоко в руках, плегії в ногах, нейродистофічні порушення у вигляді контрактур ліктьових, плечових суглобів, порушення функції тазових органів.

21 червня 2017 року матір позивача звернулась до Міністра охорони здоров`я України із заявою про надання клініки та лікарів, які спеціалізуються на лікуванні та видаленні осифікатів та забезпечення подальшої реабілітації позивача.

02 березня 2018 року ОСОБА_2 (матір позивача) звернулась до Міністра охорони здоров`я України із заявою про надання їй відповіді на її звернення від 21 червня 2017 року наручно.

Листом від 20 квітня 2018 року №061-5176/03.01 Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КДМА) повідомив, що за інформацією експерта Департаменту з реабілітології позивач потребує реабілітаційного лікування в умовах відділення відновлювальної ортопедії та нейротравматології Київської міської клінічної лікарні №4 за адресою: вул. Солом`янська, буд. 17.

03 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Міністра охорони здоров`я України із заявою про проведення службового розслідування і прийняття заходів у відповідності із діючим законодавством України.

В подальшому, 06 липня 2018 року позивач звернувся до Міністра охорони здоров`я України із заявою, зокрема, щодо причин ненадання своєчасної медичної та медикаментозної допомоги лікарями поліклініки; ненадання пільгових рецептів.

05 вересня 2018 року позивач звернувся до Міністра охорони здоров`я України із скаргою, у якій просив прийняти його на особистому прийомі по питанню його подальшого медичного обстеження та лікування.

Листом від 16 листопада 2018 року №6-03/2280 Національна академія медичних наук України на лист Міністерства охорони здоров`я України від 21 вересня 2018 року №3.1-Р-11667/11587-зв повідомила, що згідно інформації керівництва ДУ Інститут травматології та ортопедії НАМН України фахівці інституту вивчили медичну документацію позивача. Враховуючи стан хворого, було запропоновано його матері провести виїзний консиліум вузькопрофільних спеціалістів за місцем проживання. За результатами здійсненої консультації 01 листопада 2018 року виявлено, що у хворого ОСОБА_1 мають наслідки компресійно-уламкового перелому хребця. Встановлено, що на теперішній час хірургічні втручання не призведуть до покращення його стану, пов`язані з важкими ускладненнями та ризиком для життя і є протипоказаними.

07 грудня 2018 року позивач звернувся до Міністра охорони здоров`я України із заявою щодо забезпечення виконання вимог статей 40, 49 Конституції України та забезпечення його лікування.

Позивач повторно 13 грудня 2018 року звернувся до Міністра охорони здоров`я України із заявою про повторний розгляд заяви від 06 липня 2018 року за №Р-9635 та надати вичерпну інформацію стосовно кожного запитання та зауваження.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 14 лютого 2019 року мати позивача надала медичні документи для їх розгляду на комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування закордон.

Міністерство охорони здоров`я України листом від 01 березня 2019 року №3.28-Р-1989/2419-зв направило за належністю звернення ОСОБА_2 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) для розгляду порушених у зверненні питань щодо направлення сина заявниці (позивача) на лікування закордон.

11 квітня 2019 року позивач надав Міністру охорони здоров`я України скаргу на дії посадових осіб Департаменту охорони здоров`я міста Києва, у якій просив: зобов`язати Департамент провести клініко-експертну комісію; надати письмове пояснення службових осіб Департаменту щодо перешкоджання позивачу пройти клініко-експертну комісію.

Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом від 24 травня 2019 року №061.061/Р-185/5-5036/03.03 повідомив позивача про проведення клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої йому медичної допомоги в умовах Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та за результатами проведеної оцінки направив йому копію висновку.

З наявного в матеріалах справи листа від 28 травня 2019 року №3.15-50/29-19/13903 вбачається, що відповідно до висновку групи експертів МОЗ України за напрямом Терапія, загальна практика-сімейна медицина, професійна патологія, ревматологія, неврологія - не надано документів про лікування в реабілітаційних центрах України. Хворий потребує реабілітаційного лікування, яке може проводитися в межах України, тому Комісією МОЗ з питань направлення для лікування закордон 11 квітня 2019 року (протокол №5) прийнято рішення відмовити позивачу у взятті на облік, направленні та оплаті його на лікування закордоном за рахунок коштів державного бюджету, передбачених МОЗ України на зазначену мету.

13 червня 2019 року позивач подав Міністру охорони здоров`я України чотири заяви: щодо надання медичного закладу, який спеціалізується на лікуванні осифікатів та анкілозів суглобів та встановлення повного діагнозу; щодо надання процедури та порядку оскарження неправомірних дій та рішень МОЗ України, комісії МОЗ України, які брали участь у прийнятті рішення щодо направлення для лікування закордон; проведення УЗД діагностики на дому через неможливість проходження діагностики за межами квартири; стосовно проведення на клініко-експертній комісії Міністерством охорони здоров`я України проведення перевірки фактів про неналежне надання медичної допомоги та порушення законодавства України, що призвело до тяжких наслідків.

Листом від 04 липня 2019 року №3.15-Р-7688/7515-зв Міністерство охорони здоров`я України повідомило позивача, що відповідно до зареєстрованих у МОЗ України документів від 12 березня 2019 року №50/29-19 у справі останнього відсутні будь-які документи, які стосуються питання лікування остиофітів, а виключно питання лікування стійких залишкових явищ перенесеної закритої травми шийного відділу хребта.

Позивач уважаючи, що відповідачами не забезпечено реалізацію його прав на належну медичну допомогу та надання відповіді на звернення, звернувся з цим позовом до суду.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факта розгляду частини звернень позивача та надання йому відповідей.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцево: самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 33 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я (далі - Основи) медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержане відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цю закладами у цивільно-правових відносинах.

Медична допомога за видами поділяється на екстрену, первинну, вторинну (спеціалізовану третинну (високоспеціалізовану), паліативну, медичну реабілітацію (абзац 2 статті Основ).

Порядок надання медичної допомоги лікарями та іншими медичними працівниками і поряд направлення пацієнтів до закладу охорони здоров`я, що надає медичну допомогу відповідно виду, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, якщо інше не передбачено законом (абзац 3 статті 33 Основ).

Повноваження, компетенція, функції Міністерства охорони здоров`я України визначені Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі - Положення).

Згідно пункту 1 Положення МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує держави) політику у сфері охорони здоров`я, захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері епідеміологічної о нагляду (спостереження), забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також забезпечує формування державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до пункту 13 Положення Міністерство здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю МОЗ, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Відповідно до пункту 4.5 Положення про Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 грудня 2013 року №2254 в редакції від 27 грудня 2017 року, саме Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради здійснює контроль за додержанням у місті Києві законодавства з питань охорони здоров`я.

Відтак, вимоги позивача щодо визнання протиправними дій МОЗ України та такими, що порушують право н медичну допомогу, реабілітацію та абілітацію; зобов`язання МОЗ України надати медичну допомогу; зобов`язання МОЗ України надати медичну, фізичну, соціальну реабілітацію; забезпечення лікарськими засобами на безоплатній основі на час лікування та реабілітації не підлягають задоволенню, оскільки вимогами чинного законодавства на Міністерство охорони здоров`я України не покладалось виконання даних завдань та не надано останньому відповідних повноважень на реалізацію таких завдань.

Відповідно до підпункту 8 пункту 4 Положення, Міністерство охорони здоров`я України відповідно до покладених на нього завдань у сфері охорони здоров`я затверджує рішення про проведення лікування громадян за кордоном.

Згідно статті 36 Основ законодавства України про охорону здоров`я, громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров`я України. Державні органи зобов`язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Законодавством не передбачено диференціації хворих, адже лікування за кордоном визначено як винятковий захід для громадян, захворювання яких не лікується в Україні, незалежно від віку, статі, соціального походження, майнового стану, місця проживання та інших ознак.

Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року №1079 «Про забезпечення організації направлення громадян України для лікування за кордон» затверджено Порядок направлення громадян України для лікування за кордон (далі - Порядок направлення).

Відповідно до пункта 1 цього Порядка, направленню для лікування за кордон підлягають громадяни України (далі - громадяни) за умови неможливості надання необхідної медичної допомоги закладами охорони здоров`я України, що підтверджується висновком групи експертів МОЗ відповідного профілю.

Пунктом 6 Порядка направлення встановлено, що після надходження до МОЗ документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку, МОЗ не пізніше ніж протягом трьох робочих днів звертається до групи експертів МОЗ відповідного профілю стосовно підготовки висновку щодо неможливості надання необхідної допомоги закладами охорони здоров`я України. Група експертів МОЗ надає МОЗ відповідний висновок не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів.

Рішення про взяття на облік громадянина з метою направлення його на лікування за кордон приймається Комісією МОЗ за умови неможливості надання необхідної медичної допомоги закладами охорони здоров`я України, що підтверджується висновком групи експертів МОЗ.

Положення про групи експертів МОЗ України, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21 березня 2017 року №302, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2017 року за №488/30356, визначає статус, повноваження, основні завдання, функції груп експертів МОЗ України (далі - групи експертів), які утворюються при МОЗ України та структурних підрозділах з питань охорони здоров`я МОЗ Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до пункта 2 Положення про групи експертів МОЗ України, групи експертів утворюються з метою експертного супроводу завдань та функцій МОЗ України на засадах консультативно-дорадчого органу для реалізації державної політики та стратегії у сфері охорони здоров`я, координації своєї роботи з МОЗ України у розрізі спеціальностей відповідного профілю лікарських (провізорських) спеціальностей і спеціальностей молодших спеціалістів з медичною (фармацевтичною) освітою.

Члени груп експертів здійснюють визначені цим Положенням функції та обов`язки на громадських засадах (пункт 5 Положення про групи експертів МОЗ України).

Пунктом 6 цього Положення передбачено, що членом групи експертів призначається провідний фахівець з відповідного професійного спрямування, що має вищу медичну освіту (за відповідною спеціальністю), спеціалізацію та стаж роботи за основною спеціальністю не менше 7 років і першу кваліфікаційну категорію. Бажаними є володіння іноземною мовою та участь у міжнародних науково-практичних конференціях.

Враховуючи викладене, направленню для лікування за кордон підлягають громадяни України за умови неможливості надання необхідної медичної допомоги закладами охорони здоров`я України, що підтверджується висновком групи експертів МОЗ (на засадах консультативно-дорадчого органу) відповідного профілю, що є провідними фахівцями з відповідного професійного спрямування, які беруть участь у міжнародних науково- практичних конференціях та здійснюють свої функції на громадських засадах.

Як убачається із матеріалів справи, кваліфікованими експертами комісії прийняте рішення у формі висновку щодо того, що позивачем не надано документів про лікування в реабілітаційних центрах України та хворий потребує реабілітаційного лікування, яке може проводитися в межах України.

Пунктом 16 Порядка направлення закріплено, що підставою для відмови у взятті на облік громадянина, який потребує лікування за кордоном, є отримання висновку групи експертів МОЗ про відсутність підстав для направлення пацієнта для лікування за кордон.

Підставою скасування висновку комісії позивач зазначає те, що працівниками відповідача 1 був незаконно переписаний діагноз.

Проте, суд не може підміняти собою медичний заклад/установу та встановлювати або ж навпаки спростовувати встановлений особі діагноз. Так, в межах адміністративного судочинства можуть бути оскаржені дії та рішення суб`єкта владних повноважень, виходячи з критеріїв правомірності їх вчинення/прийняття, передбачених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем не наведено, а судом не встановлено на підставі наявних матеріалів справи, що оскаржуване рішення прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з порушенням термінів такого прийняття, або ж без дотримання критеріїв, визначених вимогами частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак судом не вбачається обґрунтованих підстав для скасування рішення МОЗ України від 11 квітня 2019 року щодо лікування позивача за кордоном.

Частиною 3 статті 3 Основ визначено, що заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до частин 3, 4, 6, 11 статті 16 Основ мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формується з урахуванням потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів.

Планування розвитку мережі державних і комунальних закладів охорони здоров`я, прийняття рішень про її оптимізацію, створення, реорганізацію, перепрофілювання державних і комунальних закладів охорони здоров`я здійснюються відповідно до закону органами, уповноваженими управляти об`єктами відповідно державної і комунальної власності.

Заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

Залежно від форми власності заклади охорони здоров`я утворюються та функціонують як державні, комунальні, приватні чи засновані на змішаній формі власності. Державні та комунальні заклади охорони здоров`я не підлягають приватизації.

Окрім того, частинами 12 та 13 цієї правової норми визначено, що за організаційно-правовою формою заклади охорони здоров`я державної власності можуть утворюватися та функціонувати як казенні підприємства або державні установи, а заклади охорони здоров`я комунальної власності - як комунальні некомерційні підприємства або комунальні установи.

Статтею 6 Основ визначено, що кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає, зокрема, кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я.

Водночас, відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Департамент охорони здоров`я є органом місцевого самоврядування, тобто Департамент охорони здоров`я не є закладом охорони здоров`я, не має ліцензії на медичну практику та не надає медичну допомогу населенню.

Відтак, вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача 2 щодо ненадання медичної допомоги позивачу не підлягає задоволенню, оскільки надання медичної допомоги позивачу не належить до повноважень такого.

Департамент охорони здоров`я здійснює свою діяльність відповідно до Положення про Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органа Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) від 27 грудня 2017 року № 1694 (далі - Положення №1694).

Відповідно до пункта 1 цього Положення Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді та постійній комісії Київської міської ради, до функціонального спрямування якої належить питання діяльності Департаменту, а також постійній комісії Київської міської ради, до функціонального спрямування якої належить питання взаємодії Київської міської ради та її виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації). З питань виконання функцій органу державної виконавчої влади Департамент є підзвітним та підконтрольним Міністерству охорони здоров`я України.

Відповідно до пункта 4 Положення №1694 до основних завдань Департамента належить, зокрема: забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я на території міста Києва; управління підприємствами, установами та організаціями галузі охорони здоров`я, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва організація їх кадрового, матеріально-технічного та методичного забезпечення; здійснення державного контролю за додержанням у місті Києві законодавства з питань охорони здоров`я.

Пунктом 5 Положення №1694 визначено, що Департамент охорони здоров`я КМДА відповідно до визначений галузевих повноважень виконує зокрема такі завдання: організовує виконання Конституції і законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, рішень Київської міської ради, розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київського міського голови та здійснює контроль за їх реалізацією; здійснює організаційне і методичне керівництво роботою закладів охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги та забезпечення санітарно-епідемічного благополуччя населення на території міста Києва; забезпечує координацію та аналіз результатів діяльності закладів охорони здоров`я, заснованих на комунальній власності територіальної громади міста Києва; забезпечує у межах повноважень захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; здійснює фінансування закладів охорони здоров`я, що утримуються за рахунок коштів бюджету міста Києва, здійснює контроль за ефективним та цільовим використанням ними фінансових, матеріальних і трудових ресурсів; розглядає в установленому законодавством порядку звернення громадян.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що листом від 20 квітня 2018 року Департамент повідомив позивача про необхідність звернутись до Київської міської клінічної лікарні №4, де функціонує відділення відновлювальної ортопедії та нейротравматології, де наявні спеціалісти та відповідне реабілітаційне обладнання.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, що медичні працівники, дії яких оскаржує позивач, є посадовими особами відповідачів як суб`єктів владних повноважень, та що останні перебувають з відповідачами у трудових відносинах.

Також, відповідно до пункта 8 Порядка контролю якості медичної допомоги, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 вересня 2012 року № 752, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2012 року за № 1996/22308 контроль якості наданої медичної допомоги проводиться у випадках смерті пацієнтів, первинного виходу на інвалідність осіб працездатного віку, розбіжності встановлених діагнозів, недотримання закладами охорони здоров`я стандартів медичної допомоги (медичних стандартів), клінічних протоколів, табелів матеріально-технічного оснащення, а також у випадках, що супроводжувалися скаргами пацієнтів та/або близьких осіб, які доглядають за пацієнтами, шляхом клініко-експертної оцінки якості та обсягів медичної допомоги.

Клініко-експертна оцінка якості та обсягів медичної допомоги здійснюється шляхом експертизи клінічних питань діагностики, лікування та реабілітації медичними радами закладів охорони здоров`я, клініко-експертними комісіями Міністерства охорони здоров`я України та/або управлінь охорони здоров`я протягом 30 днів з дня надходження відповідного звернення або з ініціативи Міністерства охорони здоров`я України, про що складається висновок за результатами клініко-експертної оцінки за формою, наведеною в додатку до цього Порядка.

Окрім того, відповідно до пункта 4 розділа II Положення про клініко-експертну комісію Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 лютого 2016 року №69 «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24 лютого 2016 року за №285/28415 (далі - Положення про КЕК) за результатами проведеної клініко- експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування складається Експертний висновок за формою, наведеною у додатку до цього Положення, який затверджується висновком за результатами клініко-експертної оцінки КЕК за формою, наведеною у додатку до Порядка контролю якості медичної допомоги.

Відповідно до наявних матеріалів справи судом установлено, що на підставі скарги позивача щодо надання йому медичної допомоги в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги відповідно до наказа Департаменту охорони здоров`я від 14 червня 2017 року № 264 «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування у місті Києві» призначено проведення клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої позивачу медичної допомоги в умовах Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.

За результатами такої оцінки комісія дійшла висновку що: медична допомога позивачу в умовах Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги надана відповідно до протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Нейрохірургія», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 13 червня 2008 року №317; медична документація Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ведеться у відповідності до вимог законодавства України.

Листом від 24 травня 2019 року Департамент охорони здоров`я КМДА у відповідь на звернення позивача від 15 квітня 2019 року, від 17 квітня 2019 року та від 17 квітня 2019 року повідомив про результати їх розгляду, що свідчить про вжиття ним заходів реагування в межах законодавчо наданих повноважень.

Відповідно до пункта «в» статті 7 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров`я шляхом, зокрема, фінансування надання всім громадянам та іншим визначеним законом особам гарантованого обсягу медичних послуг та лікарських засобів у порядку, встановленому законом.

Пунктами 1 та 2 постанови Кабінета Міністрів України «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» від 17 серпня 1998 року №1303 визначено, що безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування провадиться групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2.

Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, які зареєстровані в Україні в установленому порядку та включені до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я, крім лікарських засобів, що включені до переліку міжнародних непатентованих назв лікарських засобів, згідно з додатком до постанови Кабінета Міністрів України «Про запровадження відшкодування вартості лікарських засобів» від 9 листопада 2016 року № 863, та до Реєстра лікарських засобів, вартість яких підлягає відшкодуванню, що затверджується Міністерством охорони здоров`я.

Відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб.

Водночас, відповідачі не є лікувально-профілактичними закладами та не здійснюють виписку рецептів на відпуск лікарських засобів на пільгових умовах або безоплатно, а отже вимоги позивача у вказаній частині, заявлені до відповідачів є необґрунтованими, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів є Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВП з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №393/96-ВР).

Статтею 1 цього Закону закріплено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У відповідності до статті 3 Закону України №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

В частині вимог позивача щодо оскарження бездіяльності відповідача 1 щодо неналежного розгляду заяв від 21 червня 2017 року, від 02 березня 2018 року та від 14 лютого 2019 року №Р-1989, суд звертає увагу, що адресантом вказаних звернень була ОСОБА_2 , відтак питання стосовно належності розгляду зазначених звернень може ініціювати саме адресант, яким в даному випадку позивач не являється. Відтак, підстави для задоволення вимог у вказаній частині відсутні.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 06 липня 2018 року позивач звернувся до Міністра охорони здоров`я України із заявою, зокрема, щодо причин ненадання своєчасної медичної та медикаментозної допомоги лікарями поліклініки; ненадання пільгових рецептів.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Листом від 12 липня 2018 року МОЗ України скерувало до Департамента охорони здоров`я КМДА звернення позивача щодо забезпечення його необхідною медичною допомогою. Також, у вказаному листі відповідач 1 вказав на необхідність вжиття заходів реагування, направлених на недопущення порушень чинного законодавства та забезпечення заявника необхідною медичною допомогою та відповідними лікарськими засобами за державні кошти.

Відтак, оскаржувана позивачем бездіяльність з боку відповідача 1 відсутня.

06 вересня 2018 року позивач звернувся до МОЗ України зі скаргою (зареєстрована у приймальні 13 вересня 2018 року), у якій просив прийняти його на особистому прийомі по питанню його подальшого медичного обстеження та лікування.

Вимогами статті 16 Закону України №393/96-ВР передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Згідно статті 19 цього Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Зі змісту листа МОЗ України від 21 вересня 2018 року вбачається, що позивачем було подано на особистому прийомі 13 вересня 2018 року звернення щодо лікування у ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України». Крім того, за результатами розгляду такого звернення відповідачем 1 надіслано до Національної академії медичних наук України звернення позивача щодо забезпечення заявника необхідною медичною допомогою відповідно до медичних показань.

Наведене підтверджує прийняття позивача на особистому прийомі, що було предметом його звернення від 06 вересня 2018 року.

07 грудня 2018 року позивач звернувся до Міністра охорони здоров`я України із заявою щодо забезпечення виконання вимог статей 40, 49 Конституції України та забезпечення його лікування. Також, позивач стверджував, що в діях Інститута травматології та ортопедії НАМН України спостерігаються ознаки порушення норм чинного законодавства.

Позивач повторно 13 грудня 2018 року звернувся до МОЗ України із заявою про повторний розгляд заяви від 06 липня 2018 року та надати вичерпну інформацію стосовно кожного запитання та зауваження.

Положеннями статті 20 Закону України №393/96-ВР закріплено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано судом протиправною лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Матеріали справи не містять доказів розгляду звернень позивача від 07 грудня 2018 року та від 13 грудня 2018 року в законодавчо передбачені строки та по суті заявлених у зверненнях питань, а відтак колегія суддів приходить до висновку про наявність оскаржуваної бездіяльності відповідача 1 та необхідність зобов`язання останнього розглянути у встановленому порядку такі заяви.

13 червня 2019 року позивач подав відповідачу 1 чотири заяви: щодо надання медичного закладу, який спеціалізується на лікуванні осифікатів та анкілозів суглобів та встановлення повного діагнозу (Р-7692); щодо надання процедури та порядку оскарження неправомірних дій та рішень МОЗ України, комісії МОЗ України, які брали участь у прийнятті рішення щодо направлення для лікування закордон (Р-7688); проведення УЗД діагностики на дому через неможливість проходження діагностики за межами квартири (Р-7690); стосовно проведення на клініко-експертній комісії Міністерством охорони здоров`я України проведення перевірки фактів про неналежне надання медичної допомоги та порушення законодавства України, що призвело до тяжких наслідків (Р-7694).

Листом від 04 липня 2019 року МОЗ України повідомило позивача, що відповідно до зареєстрованих у МОЗ України документів від 12 березня 2019 року у справі відсутні будь-які документи, які стосуються питання лікування остиофітів, а виключно - питання лікування стійких залишкових явищ перенесеної закритої травми шийного відділу хребта. Вказаним листом позивачу надано копію наказа про внесення змін до складу Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон від 02 жовтня 2018 року №1787. Тобто, звернення позивача від 13 червня 2019 року №Р-7688 розглянуто лише в частині інформації щодо складу комісії, якою прийнято рішення про відмову позивачу у можливості направлення його для лікування закордон, що свідчить про неналежний розгляд вказаного звернення позивача.

Окрім того, відповідачем 1 не надано доказів своєчасного та по суті поставлених у зверненні питань надання відповідей на звернення позивача від 13 червня 2019 року №Р-7692, №Р-7690, №Р-7694, відтак у суду наявні обґрунтовані підстави для зобов`язання МОЗ України розглянути вказані заяви у встановлений законодавством спосіб.

В частині вимог позивача щодо зобов`язання відповідача 2 розглянути звернення позивача, скеровані на розгляд Департамента відповідачем 1, суд враховує наступне.

Листом від 12 липня 2018 року МОЗ України надіслало Департаменту охорони здоров`я КМДА звернення позивача від 05 липня 2017 року, яке зареєстроване у Департаменті 16 липня 2018 року.

Листом від 16 серпня 2018 року відповідач 2 повідомив позивача, що за інформацією керівництва Київської міської клінічної лікарні №4 25 квітня 2018 року матір позивача звернулась на консультацію до зазначеного закладу охорони здоров`я та надала первинну медичну документацію позивача (рентгенівські знімки, заключення спеціалістів Київської міської клінічної лікарні №12). Також повідомлено, що вивчення зазначеної документації спеціалістами КМКЛ №4 та її фотофіксація проведена у присутності матері позивача та 3 лікарів відділення відновлювальної ортопедії закладу, що зафіксовано у журналі амбулаторних консультацій вказаного відділення. За результатами консультацій та вивчення медичної документації у позивача виявлено наявність масивних осифікатів у ділянках суглобів верхніх та нижніх кінцівок з формуванням кісткового анкілозу, які неможливо видалити в зв`язку із загрозою для життя.

Додатково позивачу повідомлено, що медичну документацію його мати залишила у ординаторській відділення ортопедії КМКЛ №4, однак не зважаючи на запрошення та домовленість стосовно повернення залишених документів матір позивача до лікарів КМКЛ №4 не зверталась. Інші питання, зазначені у заяві від 05 липня 2017 року, до компетенції Департамента не входять.

Позивачу зазначено про можливість звернення до Департамента соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) стосовно соціального забезпечення та відшкодування матеріальних витрат на лікування.

Враховуючи наведене, відповідачем 2 надано відповіді на звернення позивача, скероване відповідачем 1 на його адресу.

Стосовно вимоги позивача зобов`язати відповідача 2 розглянути у встановленому порядку лист МОЗ України від 21 вересня 2018 року, судова колегія враховує, що зазначеним листом звернення позивача скероване не до Департамента охорони здоров`я КМДА, як стверджує позивач, а до Національної академії медичних наук України, а тому підстави для задоволення такої вимоги відсутні.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що МОЗ України листом від 01 березня 2019 року скерувало до відповідача 2 звернення ОСОБА_2 щодо направлення позивача на лікування за кордон. Тобто, вказане по суті звернення хоча і стосується лікування позивача, однак його адресантом є мати останнього, відтак і належність та своєчасність розгляду такого звернення стосується виключно адресанта.

Суд враховує, що МОЗ України листом від 26 вересня 2018 року повідомило позивача про надання йому відповідей на його попередні звернення листами від 12 липня 2018 року та від 21 вересня 2018 року. При цьому, вказаний лист не містить жодних відомостей щодо скерування звернення позивача до Департамента охорони здоров`я КМДА для розгляду по суті, а відтак відсутні підстави для зобов`язання відповідача 2 розглядати лист від 26 вересня 2018 року.

Зі змісту листа від 29 грудня 2018 року вбачається, що МОЗ України доручило Департаменту охорони здоров`я розгляд питання надання позивачу необхідної медичної допомоги та, у разі потреби подати до МОЗ України документи, оформлені відповідно до вимог Порядка №1079, для подальшого розгляду Комісією МОЗ з питань направлення для лікування за кордон.

Також, листом від 18 лютого 2019 року МОЗ України скерувало відпвовідачу-2 звернення позивача щодо забезпечення його необхідною медичною допомогою. У вказаному листі Міністерство просило вжити відповідних заходів реагування згідно із законодавством, направлених на недопущення порушень чинного законодавства та забезпечити заявника необхідною медичною допомогою та відповідними лікарськими засобами за державні кошти.

При цьому, відповідачем 2 не надано доказів належного та своєчасного реагування на звернення позивача, скерованого йому листом Міністерства від 29 грудня 2018 року та листом від 18 лютого 2019 року, відтак відповідні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, пункт 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 названої статті); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 названої статті).

Відповідно до пункта 6 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Суд встановив, що відповідачами частина звернень позивача не розглянуто у порядку та строки, передбачені законодавством.

Позивач зазначає, що тривала боротьба за захист своїх прав виснажує його, викликає психічне напруження, а також розчарування в діяльності органів держави.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою, з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень - відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідачі не довели, що їх протиправна бездіяльність не викликала у позивача психологічних страждань, розчарувань та незручностей.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що моральну шкоду позивачу заподіяно.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 18 грудня 2019 року у справі №826/18484/16.

Що стосується її розміра, то відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили йому душевні страждання, переживання та стрес, тобто заподіяли йому моральну шкоду.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, об`єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із принципів справедливості та справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача по 2000,00 грн. моральної шкоди з кожного, оскільки їх бездіяльність, призвела до душевних страждань позивача, який і так є інвалідом І групи.

Отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову у відповідній частині.

Окрім того, місцевим судом допущено порушення порядку розгляду справи.

Так, відповідно до пункта 3 частини 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Пунктом 2 частини 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01 січня 2019 року приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 11 листопада 2018 року №2629-VIII встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1921,00 грн.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 2000000,00 грн. виключала можливість розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Наведе є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України щодо неналежного розгляду заяв ОСОБА_1 № 17631 від 07 грудня 2018 року, № 17894 від 13 грудня 2018 року, № Р-7692 від 13 червня 2019 року, № Р-7688 від 13 червня 2019 року, № Р-7690 від 13 червня 2019 року, № Р-7694 від 13 червня 2019 року.

Зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України розглянути у встановленому законом порядку заяви ОСОБА_1 № 17631 від 07 грудня 2018 року, № 17894 від 13 грудня 2018 року, № Р-7692 від 13 червня 2019 року, № Р-7688 від 13 червня 2019 року, № Р-7690 від 13 червня 2019 року, № Р-7694 від 13 червня 2019 року.

Зобов`язати Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути у встановленому законом порядку листи Міністерства охорони здоров`я України від 18 лютого 2019 року № 3.28-Р-1781/1821-ЗВ та від 29 грудня 2018 року № 3.05-Р-17631/15400-ЗВ.

Стягнути з Міністерства охорони здоров`я України (01021, м. Київ, вул. Грушевського, 7, ) та Департамента охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м. Київ, вул. Прорізна, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі по 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. з кожного.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.М. Ганечко

Я.М. Собків