Справа № 200/7449/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року справа №200/7449/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченко І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Христофоров А.Б.) від 25 листопада 2020 року (повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року) у справі №200/7449/20-а за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування частково рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання противоправним та частково скасувати рішення Маріупольської міської ради від 25.06.2020 року №7/53-5463 в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаражу згідно викопіювання з плану міста з зазначенням земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаражу згідно викопіювання з плану міста з зазначенням земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення від 25 червня 2020 року №7/53-5463 «Про розгляд заяв громадян України про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів у власність в Центральному, Кальміуському, Лівобережному, Приморському районах міста, - в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу в Центральному районі міста ОСОБА_1 , а саме: адреса земельної ділянки АДРЕСА_1 , орієнтовна площа земельної ділянки 0,01 га; зобов`язано Маріупольську міську раду на черговому пленарному засіданні сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 березня 2020 року зареєстровану за № 086-01.05-02765 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її у власність для будівництва індивідуального гаражу в Центральному районі міста Маріуполь, а саме за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,01 га, з урахуванням висновків суду викладених судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що 18.06.2013 року рішенням Маріупольської міської ради №6/28-3210 затверджено План зонування території (зонінг) міста Маріуполя, розроблений державним підприємством Український державний науково дослідний інститут проектування міст «Гипроград» ім.Ю.Н. Білоконя, відповідно до якого, земельна ділянка щодо отримання у власність якої звернувся позивач і яка знаходиться за адресою м.Маріуполь, вул. Куїнджі, 94, належить до Зони змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови Ж-4. Згідно із п.п. 5.2.4 пояснювальної записки до «Плану зонування території міста Маріуполя», до допустимих видів використання території (земельної ділянки), які потребують спеціальних погоджень, належать підземні, напівпідземні гаражі. Однак, виходячи із змісту заяви позивача про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою вбачається, що цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво індивідуального гаражу, а саме капітального гаражу. Отже, мова не йде про побудову підземного або напівпідземного гаражу, що у свою чергу є невідповідністю містобудівній документації. Судом також не враховано, що Маріупольською міською радою прийнято рішення від 05.09.2019 року №7/44-4399 із змінами від 27.05.2020 року №Про затвердження Положення про порядок розміщення гаражів на території міста Маріуполя». Отже, в процесі прийняття оскаржуваного рішення було встановлено невідповідність місця розташування спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано заяву, в якій останній просив розгляд справи проводити за відсутністю представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивачеві згідно із копією довідки до акта огляду МСЕК, серія 10 ААБ № 040966 встановлена І «Б» група інвалідності - безстроково (а.с. 7). Згідно із висновком ЛКК №130, захворювання пов`язане з порушенням функції опорно-рухового апарату (а.с. 7 з.б.).

04 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, яка була зареєстрована за № 086-01.05-02765, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її у власність для будівництва індивідуальних гаражів (капітального гаражу) площею 0,01 га, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Куїнджі, 94.

До вищевказаної заяви позивачем були додані викопіювання з плану міста із зазначенням земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по по АДРЕСА_1 з погодженням усіх необхідних комунальних підприємств; відповідь з відділу у м. Маріуполь ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про відсутність відомостей щодо надання у власність (користування) земельної ділянки згідно ситуаційного плану; копія висновку ЛКК № 130 від 19.11.2019 року; копія довідки до акта огляду МСЕК серія 10ААБ № 040966 від 08.12.2011 року; копія паспорту, та коду РНОКПП.

Рішенням Маріупольської міської ради від 25.06.2020 року № 7/53-5463 «Про розгляд заяв громадян України про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів у власність в Центральному, Кальміуському, Лівобережному, Приморському районах міста», розглянувши заяви громадян України про передачу у власність земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів, керуючись статтею 12 Земельного кодексу України, статтями 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада вирішила, зокрема:

1. Відмовити у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів в Центральному районі міста згідно з додатком 1 (а.с. 8).

Згідно із Додатком 1 до рішення міської ради від 25.06.2020 року № 7/53-5463, у переліку міститься заявник ОСОБА_1 ; адреса земельної ділянки - АДРЕСА_2 ; орієнтована площа земельної ділянки, га 0,0100 га. (а.с. 8 з.б.).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Частиною другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції , що визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 825/2228/18.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. № 280/97-ВР (надалі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах, функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч.1 ст.10). Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України від 25.10.2001р. №2768-ІІІ ) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, рішенням Маріупольської міської ради від 25.06.2020 року № 7/53-5463, розглянувши заяви громадян України про передачу у власність земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів, керуючись статтею 12 Земельного кодексу України, статтями 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада вирішила, зокрема, - відмовити у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів в Центральному районі міста.

При цьому, всупереч вищенаведеним положенням Земельного кодексу України, відповідач у своєму рішенні жодним чином не обґрунтував яким вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів не відповідає подана позивачем заява чи доданий до неї пакет документів, не навів жодних мотивів відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою, та без посилання на будь-які норми, визначені ЗК України для розгляду таких звернень, зазначив про те, що міська рада вирішила - відмовити у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів в Центральному районі міста згідно з додатком 1, в якому зазначений, зокрема позивач ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що позивач у контексті цінності верховенства права мав сподівання на задоволення правомірних очікувань в отриманні мотивованої відповіді на заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу, та/або дотримання процедури розгляду звернення з метою досягнення власного інтересу/задоволення потреб.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідач не довів правомірність прийняття оскаржуваного рішення з огляду на його неумотивованість, позаяк діяв не у спосіб, що визначений ЗК України, а тому вірно задовольнив позов.

Доводи відповідача про те, що в процесі прийняття оскаржуваного рішення було встановлено невідповідність місця розташування спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації, що і стало підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки викладене не наведене у спірному рішенні .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року у справі №200/7449/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року у справі №200/7449/20-а - залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 23 березня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 23 березня 2021 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко