Справа № 420/1440/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1440/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) в особі Відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр) (вул. Івана Франко, 10, м. Ізмаїл, Одеська область, 68610) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр), у якій позивач просить суд:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр) щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 періоду роботи з 01.07.1987 по 01.07.1991 року у Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Відділ обслуговування громадян №7 (сервісний центр) зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 період роботи з 01.07.1987 по 01.07.1991 року у Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.02.2021 року об 11:23:40 справа №420/1440/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 08.02.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав необхідності надання належним чином засвідчених копій письмових доказів, доданих до позовної заяви, у відповідності до кількості учасників справи.

15.02.2021 року за вх.№7160/21 від позивача надійшла заява разом із належним чином засвідченими копіями письмових доказів, доданих до позовної заяви, чим усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) в порядку ст.263 КАС України.

В обґрунтування вимог позову представник позивача зазначає, що після досягнення позивачем пенсійного віку, який надає йому право на призначення пенсії за віком, позивач звернувся із відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Пенсію йому було призначено без врахування стажу роботи за період з 01.07.1987 по 01.07.1991 року, оскільки записи у трудовій книжці не відповідають встановленим законом вимогам. Дізнавшись про можливість встановлення обставин щодо періодів роботи за показанням свідків, позивач звернувся із відповідною заявою до пенсійного органу, однак Головним управлінням у прийнятті показань свідків відмовлено. За таких обставин, вважаючи записи у трудовій книжці достатніми, позивач звернувся до суду, оскаржуючи протиправну відмову у зарахуванні спірного періоду до стажу для призначення пенсії.

02.03.2021 року за вх.№10569/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції представник вказує, що встановлення факту роботи позивача у періоді з 01.07.1987 по 01.07.1991 року у Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 рішенням від 15.01.2020 року №66 призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.44).

Страховий стаж позивача склав 37 років 17 днів.

Згідно таблиці страхового стажу (а.с.45) до нього не включено період з 01.07.1987 року по 01.07.1991 року.

У вказаному періоді згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 позивач працював у Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок (а.с.63-64).

При цьому, при зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії позивачем було надано довідку від 08.01.2020 року №Я-10, згідно якої надати додаткову інформацію по вказаному періоду не вбачається можливим у зв`язку із відсутністю передачі кадрових документів до архіву (а.с.26).

16.12.2020 року за вх.№18194/8 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про врахування показань свідків при визначенні страхового стажу позивача у спірному періоді, у відповідь на що листом від 20.01.2021 року Відділу обслуговування громадян №7 повідомлено, про відсутність підстав для зарахування спірного періоду до страхового стажу та відхилено його посилання на показання свідків як на підставу для врахування стажу роботи.

Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого "Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї".

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст.26 Закону №1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

3. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

Згідно ч.1-3 ст.24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

У разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно п.2 ч.1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV пункт 2 статті 14 щодо сплати страхових внесків страхувальниками за осіб, зазначених у пунктах 8, 11, 13, 14 статті 11 цього Закону, набирає чинності з 1 січня 2005 року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 (а.с.23-25), позивач працював у період з 01.07.1987 року по 01.07.1991 року в Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок.

Суд встановив, що в основу оскаржуваної відмови у врахуванні спірного періоду Головним управлінням покладено неможливість прочитати печатку підприємства на записі про звільнення..

Згідно зі ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1, п. 20 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.06.1993 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

За відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Як встановлено судом, до пенсійного органу надано копію трудової книжки, де наявний запис про звільнення позивача. Труднощі у прочитанні печатки підприємства на записі про звільнення позивача з роботи з 01.07.1991 року не визначенні чинним законодавством як підстава для неврахування періодів роботи до страхового стажу.

Суд при цьому приділяє увагу тій обставині, що позивач не уповноважений здійснювати заповнення трудової книжки і ніяк не впливає на правильність її заповнення, з огляду на що неврахування страхового стажу у відношенні позивача є несправедливим, оскільки останній вплинути на ситуацію ніяк не може. Додатково до цього згідно довідки від 08.01.2020 року №Я-10 встановлено, що надати додаткову інформацію по вказаному періоду не вбачається можливим у зв`язку із відсутністю передачі кадрових документів до архіву (а.с.26).

Як спосіб встановлення періодів роботи позивачем залучені свідки, однак пенсійний орган з формальних причин, аналогічних тим, що вказані позивачу, не прийняв надані ними свідчення.

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість та непослідовність дій пенсійного органу при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу та визначенні її розміру, з урахуванням періоду роботи, у зв`язку із чим суд вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 періоду роботи з 01.07.1987 по 01.07.1991 року в Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про зарахування періоду трудового стажу з 01.07.1987 по 01.07.1991 року в Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок вх.№18194/8 від 16.12.2020р. з урахуванням показань свідків, зазначених у його заяві.

Твердження відповідача щодо необхідності встановлення факту роботи позивача у порядку цивільного судочинства через окреме провадження суд не приймає, адже встановлення фактичних обставин справи та їх документального підтвердження є способом доказування в адміністративному судочинстві, на підставі чого судом сформовано висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а доводи відповідача суд відхиляє з наведених вище підстав.

Суд відмовляє у задоволенні вимог про зарахування спірного періоду роботи до трудового стажу позивача, вважаючи таку вимогу передчасною, оскільки відповідачем не встановлені відповідні обставини на підставі показань свідків відповідно до пункту 18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу, затвердженого постановою Кабміну України №637 від 12.08.1991р., я також неповно відображено в оскаржуваній відмові причини неврахування наявних записів про роботу позивача в Добровільному фізкультурному спортивному товаристві. Наразі підстави для врахування показань свідків, зазначених позивачем, у суду відсутні, оскільки в справі відсутні відповідні докази.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с.5), ці витрати покладаються на відповідача, тому суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім)грн. на підставі ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) в особі Відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр) (вул. Івана Франко, 10, м. Ізмаїл, Одеська область, 68610) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 періоду роботи з 01.07.1987 по 01.07.1991 року в Ізмаїльській міській раді Добровільного фізкультурного спортивного товаристві профспілок з підстав, викладених у листі від 20.01.2021р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.12.2020р. вх.18194/8 про зарахування періоду роботи в Добровільному фізкультурному спортивному товаристві профспілок Ізмаїльської міської ради з 01.07.1987р. по 01.07.1991р. у трудовий стаж для призначення пенсії з урахуванням показань свідків, зазначених у заяві ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян