Справа № 640/6104/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 березня 2021 року справа №640/6104/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Проценко Р.А. та представників:

позивача: Пузько Л.Ю.;

відповідача: Золотухіної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доНаціональної поліції України (далі по тексту - відповідач)
про 1) визнання противоправним та скасування наказу Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 , головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України; 2) поновлення ОСОБА_1 на посаді головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12 лютого 2020 року; 3) зобов`язання відповідача перевести ОСОБА_1 на посаду головного інспектора Управління дотримання прав людини Національної поліції України або іншого структурного підрозділу центрального органу управління поліції, з урахуванням її переважного права на залишення на службі; 4) стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по день ухвалення рішення у справі з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів із одночасною компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб; 5) зобов`язання відповідача одночасно з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по день ухвалення рішення у справі здійснити виплату грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних поліцейськими; 6) зобов`язання відповідача сплатити за кожен місяць єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з отриманого ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по день ухвалення рішення у справі
На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 березня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення).

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом, зазначаючи про незаконність свого звільнення із займаної посади, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що оскаржуваний наказ відповідач прийняв всупереч положенням чинного законодавства України, оскільки порушено переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації, порівняно з іншими поліцейськими, посади яких скорочено; відповідач не врахував рівень кваліфікації позивача, відсутність в сім`ї позивача інших працівників з самостійним заробітком та стаж служби в поліції; не запропоновано жодної вакантної рівнозначної чи нижчої посади, чим порушено конституційні гарантів захисту працівників вів незаконного звільнення.

Ухвалою від 24 березня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/6104/20 в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Ухвалою від 20 вересня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив судове засідання.

В судовому засіданні 15 березня 2021 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідач у письмовому відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог зазначивши, що ним дотримано процедуру звільнення позивача; чинним законодавством передбачено право, а не обов`язок призначати поліцейського на іншу посаду; позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому додатково наголосив на обґрунтованості позовних вимог та про порушення відповідачем порядку звільнення позивача зі служби в поліції.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Наказом від 11 лютого 2020 року №171о/с, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77, підполковника поліції ОСОБА_1 , головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини.

Не погоджуючись із зазначеним наказом, вважаючи його таким, що порушує його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону України «Про Національну поліцію»).

Переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації (пункт 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію»).

Частиною першою-третьою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Матеріали справи підтверджують, що 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 оголошено попередження під особистий підпис відповідно до пункту 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» про те, що наказом Національної поліції України від 03 грудня 2019 року №1255 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» посаду, яку позивач обіймав скорочено, та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Суд встановив, що Управління забезпечення прав людини є структурним підрозділом, який входить до складу центрального органу управління Національної поліції України, що підтверджується Положенням про Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, затвердженим наказом Національної поліції України від 07 березня 2019 року №215. Згідно з штатним розписом станом на 02 грудня 2019 року штат працівників Управління забезпечення прав людини Національної поліції України складав 67 штатних одиниць. У складі Управління забезпечення прав людини входило 2 відділи: Відділ уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності та Відділ організаційного забезпечення діяльності ізоляторів тимчасового тримання.

Наказом Національної поліції України від 28 грудня 2019 року №1349 «Про внесення змін до структури Національної поліції» створено Управління дотримання прав людини Національної поліції України замість Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Наказом Голови Національної поліції України від 28 грудня 2019 року №1350 затверджено перелік змін у штаті Управління дотримання прав людини Національної поліції України та передбачено 49 посад в новоствореному Управлінні, шість з яких посади державної служби.

Отже, процес реорганізації структурного підрозділу Національної поліції України, в якому працював позивач, розпочався шляхом прийняття рішення про його скорочення згідно з наказом Голови Національної поліції України від 03 грудня 2019 №1255. В результаті реорганізації відбулась передача завдань, функцій та прав від Управління забезпечення прав людини до новоутвореного Управління дотримання прав людини.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача, що до спірних правовідносин не застосовуються норми Кодексу законів про працю України, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі №21-8а15 від 17 лютого 2015 року.

Положенням спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру звільнення поліцейського в зв`язку зі скороченням чисельності штату та дотримання трудових гарантій поліцейського, тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Згідно з частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої-третьої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №487/2191/17 зазначено, що відповідно до вимог частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Висновки аналогічного змісту викладено Верховним Судом у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №520/6610/19.

Таким чином, необхідність запропонувати працівнику всіх наявних вакансій не право, а обов`язок роботодавця.

Як встановлено вище, позивача звільнено з посади головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

З огляду на зазначене, внаслідок скорочення посади працівник, який її обіймає, може бути звільнений за умови, якщо неможливо його перевести, за його згодою, на іншу роботу.

У свою чергу, під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів, що позивачу пропонувались вакантні посади, які були наявні в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, відповідач не надав суду доказів того, що позивач відмовлявся від запропонованих йому посад в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України.

Суд зазначає, що лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Отже особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади. У випадку, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Таким чином, Кодекс законів про працю України передбачає порядок звільнення працівників, яким мають керуватися роботодавці, оскільки саме вони є ініціаторами розірвання трудових відносин за скороченням штату. Отже, саме на роботодавців покладається обов`язок своєчасного, за два місяці, повідомлення працівника про звільнення, про наявні вакансії та запропонувати їм роботу, за наявності таких, а також встановити наявність у працівників переважного права на залишення на роботі та наявність визначених в законодавстві підстав для застосування цього переважного права (якщо кваліфікація та продуктивність праці таких працівників однакова).

Для виявлення працівників, які мають переважне право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

Суд зауважує, що відповідач не надав доказів проведення порівняння кваліфікації та досягнень у службовій діяльності позивача з іншими поліцейськими, які були залишені на службі в поліції внаслідок або скорочення штатів, або переведені на рівнозначні посади, з метою встановлення переважного права на залишення на службі в поліції, передбаченого частиною п`ятою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Докази, які б свідчили про невідповідність позивача займаній посаді (акт відповідного службового розслідування, документи, що характеризують позивача з негативної сторони або вказують на низький професійний рівень тощо) в матеріалах справи відсутні, а також не доведено з`ясування перед звільненням обставин наявності переваг щодо залишення/продовження служби, зокрема, відсутня будь-яка оцінка послужного списку, наявність відзнак та заохочень.

З урахуванням зазначеного, наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 , головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

З огляду на зазначене, з метою відновлення порушеного права позивача на працю, враховуючи незаконність його звільнення, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 належить поновити на посаді рівнозначній тій, яку вона обіймала на момент звільнення, а саме посаді головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з 12 лютого 2020 року.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Суд встановив, що позивача звільнено 11 лютого 2020 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за грудень 2019 року та січень 2020 року.

Так, відповідно до довідки від 24 квітня 2020 року №29/5-243, виданої Національною поліцією України, заробітна плата позивача за грудень 2019 року складає 37 475,46 грн., за січень 2020 року - 20 457,68 грн.; середньоденна заробітна плата складає 934,41 грн. (37 475,46 грн. + 20 457,68 грн. ч 62 дні).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в цьому випадку з 12 лютого 2020 року по 15 березня 2021 року.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 12 лютого 2020 року по 15 березня 2021 року становить 398 днів, а саме: з 12 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року - 18 днів; березень 2020 року - 31 день; квітень 2020 року - 30 днів; травень 2020 року - 31 день; червень 2020 року - 30 днів; липень 2020 року - 31 день; серпень 2020 року - 31 день; вересень 2020 року - 30 днів; жовтень 2020 року - 31 день; листопад 2020 року - 30 днів; грудень 2020 року - 31 день; січень 2021 року - 31 день; лютий 2021 року - 28 днів; з 01 березня 2021 року по 15 березня 2021 року - 15 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу за вказаний вище період становить 371 895,18 грн. (934,41 грн. х 398 днів), який підлягає стягненню з відповідача, юридичної особи публічного права, з яким позивач перебував у безпосередніх трудових відносинах.

Документів, які б спростовували розрахований розмір належного до виплати позивачу грошового забезпечення, відповідач не надав.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Національної поліції України стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів із одночасною компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб, щодо зобов`язання відповідача одночасно з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснити виплату грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних поліцейськими та щодо зобов`язання відповідача сплатити за кожен місяць єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з отриманого позивачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Відрахування встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів із доходів фізичних осіб, здійснюється при нарахуванні та виплаті відповідних сум, а тому такі вимоги позивача станом на момент розгляду справи не порушують його права, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач не довів правомірність звільнення позивача та прийняття оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць становить 28 966,71 грн. (934,41 грн. х 31 день).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 , головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді головного інспектора відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з 12 лютого 2020 року.

4. Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 371 895,18 грн. (триста сімдесят одна тисяча вісімсот дев`яносто п`ять тисяч вісімнадцять копійок).

5. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 28 966,71 грн. (двадцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят шість гривень сімдесят одна копійка).

7. Встановити Національній поліції України десятиденний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту про виконання рішення.

8. Попередити Національну поліцію України про можливість застосування заходів, передбачених частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Національна поліція України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ідентифікаційний код 40108578).

Суддя В.А. Кузьменко