Справа № 160/8470/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2021 року м. Дніпросправа № 160/8470/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року (суддя Коренєв А.О., м. Дніпро) у справі № 160/8470/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 0-0410 від 27.02.2020, яким їй визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єкта нежитлової нерухомості в сумі 38 224,68 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення мотивоване дотриманням органом місцевого самоврядування при встановленні ставок податку на нерухоме майно вимог п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, а також тим, що матеріалами справи підтверджено факт наявності у ОСОБА_1 права власності на об`єкти нежитлової нерухомості, що підлягають оподаткуванню вказаним податком.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця зазначила, що рішення Павлоградської міської ради від 19.06.2018 № 1231/37-VII «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» не містить в собі ставок податку, а ставка податку, на її думку, повинна бути встановлена саме в рішенні міської ради, як окремому нормативно-правовому акті. Також, скаржниця стверджує, що вказане рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням норм п.п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4, п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, а саме з недотриманням встановленого законом шестимісячного строку для зміни ставок податку, внаслідок чого встановлені Павлоградською міською радою ставки податку не підлягають застосуванню у 2019 році. Окрім того, скаржниця зазначає, що будівлі адміністративного призначення, які належать їй на праві приватної власності, знаходяться в занедбаному стані, жодна комерційна діяльність в цих приміщеннях не ведеться. За таких обставин, скаржниця не погоджується із застосуванням податковим органом при визначенні податку на нерухоме майно коефіцієнту 0,5%, який підлягає застосуванню для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості саме комерційного призначення. Враховуючи зазначене, скаржниця вважає протиправним спірне податкове повідомлення-рішення, внаслідок чого останнє підлягає скасуванню. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про правомірність та обґрунтованість спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки останнє винесено з урахуванням рішення Павлоградської міської ради від 11.07.2017 № 741-24/VII, яке прийнято останньою у відповідності до норм п.п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4, п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України. Також, відповідач вказав на безпідставність вимог скаржниці щодо стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, оскільки останні не підтверджені належним розрахунком. З огляду на це, відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать об`єкти нерухомості, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля «А» - лікарня (цегла) загальною площею 1 832,0 кв.м.; № 1 - огорожа; будівля «Б» - септик (система каналізації), що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.06.2007 по справі № 2-/07 та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.11.2006 (а.с. 6-8).

27.02.2020 ГУ ДПС у Дніпропетровській області було винесене податкове повідомлення-рішення № 0-0410 у відповідності до положень п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54. п.п. 266.7.2

п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України про визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» у розмірі 38 224, 68грн. (а.с. 5).

Правомірність винесення ГУ ДПС у Дніпропетровській області вказаного податкового повідомлення-рішення є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні спору колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового Кодексу України, платниками податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно п.п. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до положень п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.

Згідно з п. 2.1 ст. 2 Податкового кодексу України, зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Жодних змін до вищезазначених положень Податкового кодексу України внесено не було, дія зазначених положень на 2018 рік законодавцем не зупинялась, місцеві ради не звільнялись від обов`язку при встановленні нового виду місцевого податку дотримуватись вимог п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

Отже, зміст наведених положень дає підстави для висновку, що місцеві ради мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Вказана позиція кореспондується з позицією Верховного Суду, що викладена у постанові по справі №820/4378/16 від 12.03.2020 року.

Норма п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковане до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

За вказаних обставин, у спірному випадку плановим періодом є 2018 рік (рік, в якому встановлено податок), натомість бюджетним періодом є 2019 рік, в якому ставки, закріплені у плановому періоді застосовуються контролюючим органом.

Спірне податкове повідомлення-рішення винесене з урахуванням рішення Павлоградської міської ради від 19.06.2018 № 1231/37-VII «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Судом першої інстанції встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що проект вказаного рішення був опублікований 05.05.2018, прийняте рішення датоване 19.06.2018, а повний текст рішення опублікований 22.06.2020.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про дотримання органом місцевого самоврядування норм, закріплених п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України та про помилковість тверджень скаржниці про застосування контролюючим органом ставок, затверджених рішенням Павлоградської міської ради від 11.07.2017 року №741-24/VII, через те, що бюджетним періодом, за який винесене оскаржуване податкове повідомлення рішення є 2019 рік, для якого передбачене застосування ставок, закріплених у рішенні №1231-VII від 19.06.2018 року.

Також, колегія суддів відхиляє твердження скаржниці що рішення Павлоградської міської ради від 19.06.2018 № 1231/37-VII «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» не містить в собі ставок податку, а ставка податку, на її думку, повинна бути встановлена саме в рішенні міської ради, як окремому нормативно-правовому акті, оскільки, додаток до рішення є його невід`ємною частиною. Отже, встановлення ставок саме у вказаному додатку є встановленням ставок у самому рішенні.

Що стосується визначення зобов`язань зі сплати податку згідно спірного податкового повідомлення-рішення виходячи з розміру коефіцієнта 0,5% від мінімальної заробітної плати колегія суддів зазначає, що відповідно до Додатку 1 Рішення Павлоградської міської ради від 19.06.2018

№ 1231/37-VII, вказана ставка використовується для визначення оподаткування за категорією «Будівлі лікарень та оздоровчих закладів» (а.с. 74).

Судом першої інстанції вірно вказано, що Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 07.06.2007 у справі №2-07/р встановлено, що скаржниця є власником об`єктів нежитлової нерухомості, а саме: №1 огорожа; будівля «Б» септик (система каналізації) (а.с.7-8). Також, згідно Витягу про реєстрацію права власності від 16.11.2006 вона є власником будівлі А площею 1832, 0 кв.м. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.08.2020 підтверджено, що скаржниця є власником об`єктів нерухомості, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля «А» - (цегла) загальною площею 1832,0 кв.м.; № 1 - огорожа; будівля «Б» - септик (система каналізації) (а.с. 55-60).

Разом із цим, судом першої інстанції не враховано, що у матеріалах справи відсутні докази використання скаржницею вказаного нерухомого майна як лікарні або оздоровчого закладу. Її твердження щодо перебування вказаного нерухомого майна у занедбаному стані без здійснення у ньому комерційної діяльності відповідачем під час розгляду справи не спростовано. Як і не надано доказів комерційного характеру використання вказаних нежитлових будівель.

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що зі змісту правовстановлюючих документів, зокрема Витягу про реєстрацію права власності від 16.11.2006, неможливо встановити в якому статусі будівлю А площею 1832,0 кв.м. було набуто скаржницею у власність. Лише у мотивувальній частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 07.06.2007 у справі №2-07/р згадується, що «згідно генерального плану від 14.04.2005 року будинку АДРЕСА_1 входять : А-лікарня (будівля цегла), № 1 огорожа, Б септик(система каналізації)». Проте, позивачкою вказана будівля придбана за договором купівлі-продажу у жовтні 2006 року, тому немає підстав вважати, що нею придбана саме лікарня, адже право власності на підставі цього договору зареєстровано на об`єкт «Будівля А площею 1832,0 кв.м.»

Колегія суддів зазначає, що при нарахуванні податкових зобов`язань контролюючий орган мав встановити фактичне використання скаржницею об`єкта нежитлової нерухомості та з урахуванням встановленого визначитися із ставками податку, які підлягали застосуванню.

Оскільки відповідачем, на якого згідно ч. 2 ст. 77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення, не було надано доказів використання скаржницею нерухомого майна у якості лікарні, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість оскарженого податкового повідомлення-рішення, що є підставою для його скасування.

Пунктами 1, 2 ч. 1 1, 2 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Враховуючи те, що судом першої інстанції не було встановлення усіх обставин по справі, а тому винесено необґрунтоване рішення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь скаржниці суми сплаченого нею згідно квитанцій № ПН2982959 від 22.07.2020, № ПН 3497961 від 02.11.2020 судового збору у загальній сумі 2 102 грн.

Що стосується стягнення на користь скаржниці витрат на послуги адвоката в сумі 12 000 грн., колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи норми 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 чт. 134 КАС України).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Матеріали справи містять копію договору № 5 від 07.07.2020 про надання юридичних послуг, укладений між адвокатом Кудріним Д.А. та ОСОБА_1 , з додатком № 1, яким визначено орієнтовний перелік видів юридичних послуг та порядок їх оплати, копію рекомендацій щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, а також роздруківки квитанцій про поповнення картки на ім`я ОСОБА_2 на суму 3 014 грн., 4500 грн., а також 4 480 грн. (а.с. 12-17).

Разом із цим, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять остаточного розрахунку вартості наданих адвокатом Кудріним Д.А. на користь ОСОБА_1 послуг, виставленого адвокатом ОСОБА_2 рахунку на оплату цих послуг. Крім того, зі змісту наданих квитанцій є незрозумілим, якою особою було здійснено поповнення карткового рахунку.

Вказані обставини унеможливлюють встановлення обсягу наданих адвокатом Кудріним Д.А. на користь скаржниці юридичних послуг з визначенням їх остаточної вартості з розбивкою за кожною послугою, а також встановлення факту оплати скаржницею наданих адвокатом Кудріним Д.А. послуг, тому слід відмовити у задоволенні вимог позивача в цій частині судових витрат.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 160/8470/20 скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області № 0-0410 від 27.02.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко