Справа № 160/9085/20
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2020 року Справа № 160/9085/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» до відповідача-1: Комунальне підприємство «Земград» Дніпровської міської ради, відповідача-2: Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» (далі ТОВ «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ», позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправним та скасування попередження №004776 від 31.03.2020, винесене відповідачем-1;
- визнання протиправним та скасування п.13 додатку до рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради (далі Виконавчий комітет ДМР, відповідач-2) від 21.04.2020 №522;
- стягнення з відповідача-1 на користь позивача відшкодування спричинених матеріальних збитків у сумі 353'793грн. 61коп.
25.09.2020 ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 07.10.2020 у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.
Ухвалою суду від 08.10.2020 заяву про збільшення позовних вимог, зміну предмету та підстав позову повернуто позивачу.
Ухвалою суду від 23.10.2020 у задоволенні заяви відповідача-1 про закриття провадження по справі відмовлено.
Ухвалою суду від 27.10.2020 у задоволенні клопотання позивача про продовження процесуальних строків по справі відмовлено.
Позивачем подано до суду письмову відповідь на відзив, зміст якої підтверджує доводи позовної заяви та зазначено, що з урахуванням положень законодавства України та характеру розміщеної позивачем інформації, слід дійти висновку, що на земельній ділянці позивача, розміщено не рекламний засіб, а інформативна вивіска чи табличка які не вважаються рекламою. Також позивач повторно зазначає, що ТОВ «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» не отримувала у встановленому законом порядку попередження про усунення порушень порядку розміщення зовнішньої реклами у м.Дніпрі.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Вищевказані дії відповідача-1 здійснювались відповідно до оскаржуваних припису та рішення, які позивач вважає протиправними.
Не погодившись із вказаними діями, приписом та рішенням відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також позивач зазначає, що ТОВ «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» не отримувала у встановленому законом порядку попередження про усунення порушень порядку розміщення зовнішньої реклами у м.Дніпрі, що є порушенням процедури демонтажу рекламних конструкцій.
Слід зазначити, що Закон України «Про рекламу» від 03.07.1996 року № 270/96-ВР визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.
Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про рекламу», реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про рекламу» передбачено, що реклама має бути чітко відокремлена від іншої інформації, незалежно від форм чи способів розповсюдження, таким чином, щоб її можна було ідентифікувати як рекламу.
Положеннями частини 6 статті 9 Закону України «Про рекламу» встановлено, що вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.
Отже, законом чітко передбачено, що не можуть вважатися рекламою знаки для товарів і послуг, які розміщені біля входу в приміщення.
Крім того, відповідно до частини 7 статті 8 Закону України «Про рекламу» розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.
Частиною 1 статті 16 Закону України «Про рекламу» передбачено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно пункту 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2003 року № 2067:
спеціальні конструкції тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та не наземні (повітряні), плоскі та об`ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами;
вивіска чи табличка елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.
Таким чином, інформація про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, а також інформація, розміщена на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу у таке приміщення, яка не містить закликів придбавати товар або послугу, що реалізується суб`єктом, не є рекламою у розумінні частини 7 статті 8 та частини 6 статті 9 Закону України «Про рекламу», оскільки підпадає під визначення «вивіска» чи «табличка».
З матеріалів справи вбачається, що розміщений, біля будівлі торговельного призначення, інформаційний щит, є цілісною частиною майнового комплексу, яке перебуває на балансі позивача, не містить закликів до придбання конкретного товару чи отримання послуг, інформація не формує та не підтримує обізнаність споживачів реклами та їх інтересу щодо юридичної особи чи конкретного товару (послуг), що поставляється/надається підприємством, а тому не є рекламою і не потребує спеціального дозволу на розміщення зовнішньої реклами.
Крім того, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів своє твердження, відносно того, що вивіски за розміром перевищують 3 кв.м. та розміщені вище першого поверху.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вищевикладена позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена в постанові від 06.02.2018 року у справі №323/1767/17 (К/9901/297/17).
При цьому, слід зазначити, що позивачем не надано в достатньої кількості доказів для обґрунтування стягнення з відповідача-1 спричинених матеріальних збитків у сумі 353'793грн. 61коп.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із системного аналізу наведених правових норм вбачається, що обов`язок доказування правомірності своїх дій та рішень в адміністративних справах покладається на суб`єкта владних повноважень, який подає до суду докази на обґрунтування правомірності своїх рішень, дій або бездіяльності, але ці докази були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на зазначене, відповідач-1 не довів законність винесеного попередження №0047766 від 31.03.2020, а відповідач-2 не обґрунтував рішення від 21.04.2020 №522 «Про демонтаж рекламних засобів» в частині, що стосується майна позивача, тому вказані дії підлягають скасуванню, а позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6'306грн. 00коп., згідно платіжних доручень №512 від 24.07.2020, №513 від 24.07.2020, №468 від 02.07.2020 підлягає стягненню з відповідачів солідарно за рахунок їх бюджетних асигнувань.
Керуючись статтями ст.ст. 9, 73-78, 90, 139, 243, 246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» до відповідача-1: Комунальне підприємство «Земград» Дніпровської міської ради, відповідача-2: Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати попередження №004776 від 31.03.2020, винесене Комунальним підприємством «Земград» Дніпровської міської ради.
Визнати протиправним та скасувати п.13 додатку до рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21.04.2020 №522.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова