Справа № 320/2974/21
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі
23 березня 2021 року м. Київ № 320/2974/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справі України, про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
17 березня 2021 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) із позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справі України, в якому просить суд:

- зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України та Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» Державної прикордонної служби України вчинити дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_3 , грошової компенсації, відповідно до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей, грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 728 «Деякі питання забезпечення житлом військовослужбовців та інших громадян».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Окремому контрольно-пропускному пункті «Київ» Центрального регіонального управління Адміністрації Державної прикордонної служби України м. Бориспіль та мав звання старшого прапорщика, має склад сім`ї три особи, перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов в загальному порядку з 24 грудня 2002 р. за № 26.

ОСОБА_1 та члени його сім`ї не були забезпечені службовим житлом для постійного користування за місцем проходження військової служби, участі в приватизації житла не приймали (лист виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської від 1 грудня 2020 р. № К- 6953).

3 липня 2019 року ОСОБА_1 на підставі наказу начальника Окремого контрольно- пропускного пункту «Київ» Центрального регіонального управління Адміністрації Державної прикордонної служби України м. Бориспіль по особовому складу звільнено з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час.

Вважає, що має право на виплату йому та членам його сім`ї грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення відповідно до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 728.

Із відповідною заявою ОСОБА_1 30 грудня 2020 р. звернувся до ОКПП "Київ".

13 січня 2021 року Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» Державної прикордонної служби України своїм листом № 702/К-140 повідомив ОСОБА_1 про те, що його заява від 30 грудня 2020 р. про виплату грошової компенсації за належне житлове приміщення ОКПП «Київ» уважно розглянута та у разі виділення коштів у поточному році на виплату грошової компенсації за належне жиле приміщення, ОКПП «Київ» буде організовано роботу щодо виплати такої компенсації особам, які перебувають на квартирному обліку ОКПП «Київ» та письмово повідомлено позивача про право на отримання даної компенсації.

Вважаючи надану відмову протиправною, заявник звернувся з цим позовом до адміністративного суду, оскільки вважає, що це є публічно-правовий спір.

Суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 р. № 2011-XI держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Такий порядок визначено постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. №728.

Отже, відповідно до вказаної норми реалізація права військовослужбовців на житло передбачена як у формі забезпечення жилими приміщеннями, так і у формі виплати за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення. Обидві ці форми є рівнозначними передбаченими цим Законом способами реалізації права військовослужбовців на житло.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Публічно-правовий спір у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що у даній справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема, права на отримання ОСОБА_1 , як військовослужбовцем, компенсації замість житла, порушення якого обумовлено наявністю спору щодо захисту цивільного права - права на житло. Як зазначалося судом, реалізація права військовослужбовців на житло передбачена як у формі забезпечення жилими приміщеннями, так і у формі виплати за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.

Суд зазначає, що відповідачі у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснюють, а є особами, які представляють власника майна житлового фонду та розпорядника коштів, які підлягають наданню в якості компенсації. Право, за захистом якого звернувся до суду ОСОБА_1 , виникає саме із житлових правовідносин.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У даному випадку той факт, що відповідачами є Адміністрація Державної прикордонної служби України, Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. Тому твердження ОСОБА_1 з цього приводу є помилковими.

У порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст.2, ч. 1 ст.19 ЦПК України).

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло, у тому числі й передбачену для військовослужбовців компенсацію за житло у вказаному у позові випадку. Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Із аналізу вищенаведених норм права вбачається, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права - права на житло, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах щодо неможливості розгляду в порядку адміністративного судочинства спорів щодо захисту житлових прав з боку визначених відповідачами суб`єктів владних повноважень, які підлягають розгляду в межах цивільного судочинства, - викладено в постанові Верховного Суду від 2 квітня 2019 року у справі №826/20130/15 та в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16, від 3 жовтня 2018 року у справі №757/37024/15-а, від 3 квітня 2019 року у справі №826/11308/18.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі Zand v. Austria вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі та обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Така ж правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №11-124апп18.

З огляду на те, що спірні правовідносини фактично пов`язані з реалізацією житлового права, цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Тому, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, суд дійшов висновку про непоширення на цей спір юрисдикції адміністративних судів та необхідність його вирішення в порядку цивільного судочинства.

Позов, предметом якого є дії (бездіяльність), стосовно яких існує спір про право у сфері житлових відносин та інших приватноправових правовідносин, в межах якого можуть бути розв`язані питання, пов`язані з прийнятими рішеннями житловою комісією, командуванням військової частини, установи про виплату грошової компенсації за житло, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення в справі Сокуренко і Стригун проти України від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі Занд проти Австрії від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо відмови у відкритті провадження у цій справі, адже дана справа повинна розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі № 320/2974/21 за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справі України, про зобов`язання вчинити певні дії.

2. У порядку виконання вимог частин п`ятої-шостої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя роз`яснює заявнику, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції місцевого загального суду за правилами підсудності, визначеними ЦПК України. Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Журавель В.О.