Справа № 400/3028/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 р.0м.ОдесаСправа № 400/3028/20
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

28 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби передбаченої ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби передбаченої ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відмову у виплаті одноразової грошової допомоги в/ч НОМЕР_1 мотивує відсутністю в нього необхідної календарної вислуги - 10 років. Позивач вказує на помилковість такої позиції, оскільки його вислуга років становить більше 11 років, що є підставою для виплати при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Згідно вимог ч.2 ст. 15 Закону України "Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується в разі наявності, на час звільнення зі служби, календарної вислуги років 10 років і більше. Позивач має лише 08 років 06 місяців 26 днів вислуги років в календарному обчисленні. Крім того, відповідач у відзиві вказав, що позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом відповідно до вимог ч.5 ст.122 КАС України, тому позов ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій вказував, що його вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, що підтверджується судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 11.04.2018 по справі 806/2104/17. В Інструкції №558 допущено власне трактування положень ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який має вищу юридичну силу, а тому положення вищевказаної інструкції не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 задоволена.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву. Також судом здійснено помилкові посилання на Інструкцію №425 від 20.05.2008, оскільки вона втратила чинність у 2018 році у зв`язку із прийняттям Інструкції №558. Також судом не враховано положення Інструкції №558, яка є спеціальною нормою. Єдиною підставою для призначення виплати судом зазначено ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є помилковим та не відповідає реальним обставинам справи. Посилковим також є посилання на практику Верховного Суду по справі №806/2104/17, оскільки правовідносини по ній врегульовано іншими правовими нормами, зокрема, Інструкцією №425 від 20.05.2008. Крім того, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, а тому позовну заяву помилково не залишено без розгляду. Застосовуючи аналогію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», апелянт вказує, що для призначення пенсії військовослужбовцю, виплати одноразової грошової допомоги застосовуються виключно календарні роки служби.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Херсонському прикордонному загоні Державної прикордонної служби України військової частини НОМЕР_2 з 2012 по 2020 роки.

Наказом начальника Херсонського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28.02.2020 № 105-ОС позивача, якого звільнено з військової служби в запас за п. "а" ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.03.2020 (а.с. 11).

В наказі, крім іншого, зазначено, що його календарна вислуга років становить 08 років 06 місяців 26 днів, пільгова - 02 роки 06 місяців 00 днів, а разом 11 років 00 місяців 26 днів.

Відповідач при звільненні ОСОБА_1 зі служби не нарахував та не виплатив останньому одноразову грошову допомогу при звільненні, яка розраховується в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, чим, на думку позивача, порушено вимоги ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплати вихідної допомоги при звільненні з урахуванням індексації (а.с. 12-13).

Листом від 02.07.2020 №11/М-102 відповідач повідомив про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки останній не має на момент звільнення 10 років служби у календарному обчисленні, а тому не має права на отримання при звільненні допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби. Індексацію грошового забезпечення позивачу виплачено у березні 2020 року (а.с. 14-15).

Вважаючи, що його права порушені, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поняття «календарна вислуга років» в п.2 ст. 15 Закону України № 2011-XII застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність вислуги 10 років і більше. Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні та заробітна плата, які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними та охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про їх стягнення не обмежується будь-яким процесуальним строком.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Статтею 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 року №661-IV (надалі - Закон №661-IV) встановлено, що фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Згідно ст. 16 Закону України №661-IV встановлено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

Пунктом 3 постанови Кабміну України №704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ. Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, яке затверджено ПКМУ від 16.10.2014 року №533, Адміністрація Державної прикордонної служби України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні. Адміністрація Держприкордонслужби у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

На виконання вищезазначених приписів законів видано Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України, яка затверджена наказом МВС України від 25.06.2018 №558 та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 23.07.2018 року за №854/32306.

У пункті 1 Інструкції № 558 вказано, що вона розроблена відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Державну прикордонну службу України», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які визначають види та розміри надбавок для виплат військовослужбовцям.

Так пп.1 п.9 розділу V Інструкції № 558 встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у ньому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на день звільнення позивача його загальна вислуга років складала 11 років 00 місяців 26 днів, календарна - 08 років 06 місяців 06 днів; пільгова - 02 роки 06 місяців 00 днів.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що позивач на момент звільнення не мав права на одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки не мав необхідної календарної вислуги років.

При цьому колегія суддів зазначає, що положення Інструкції в цій частині не суперечить змісту п.2 ст. 15 Закону України № 2011-XII, оскільки дана норма Закону для розрахунку періоду виплати вказаної допомоги використовує саме календарні роки служби, а не загальну вислугу, яка може включати в себе також і пільгові періоди служби.

Судом першої інстанції здійснено помилкові посилання на висновки постанови Верховного Суду від 11.04.2018 по справі №806/2104/17, оскільки їх сформовано з урахуванням дії Інструкції №425 від 20.05.2008, яка втратила чинність у зв`язку з набранням законної сили Інструкції №558 25.06.2018, яка регулює спірні правовідносини.

Як уже зазначалося, Інструкція №558 не суперечить положенням п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а деталізує та здійснює роз`яснення щодо порядку їх застосування, що спростовує доводи ОСОБА_1 про необхідність застосування виключно Закону України № 2011-XII, як акту вищої юридичної сили.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції сформовано помилкові висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Стосовно доводів апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, то вірними є висновки суду першої інстанції про їх необґрунтованість.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні та заробітна плата, які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними та охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про їх стягнення не обмежується будь-яким процесуальним строком.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням зазначеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про відмову задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 30 липня 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року скасувати.

Прийняти по справі постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко