Справа № 826/15098/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Офісу великих платників податків ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року та додаткове рішення від 02 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сантрейд» до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків ДПС, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.06.2018 №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року заяву представника ДПзІІ «Сантрейд» про вирішення питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено, стягнуто на користь ДПзІІ «Сантрейд» за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДПС судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 90025 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову та в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу повністю. Вимоги апеляційних скарги обґрунтовані тим, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Занайс» і ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» є фіктивними, не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, а тому позивач не мав підстав для відображення їх результатів у податковій звітності та коригувати фінансові зобов`язання, а розмір заявлених витрат на правничу допомогу є неспівмірними із заявленими вимогами в частині складності справи та не підтверджено відсутності юриста в штаті позивача.

Позивачем подано відзиви на апеляційні скарги, в яких він зазначив, що придбання товарів у ТОВ «Занайс» і ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» підтверджено первинними бухгалтерськими документами, зазначені товари були в подальшому реалізовані позивачем, що підтверджується матеріалами справи, показами свідків та висновками судово-економічної експертизи, а тому донарахування контролюючим органом зобов`язань з податку на прибуток є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 23.03.2018 №511, у період з 23.03.2018 по 08.05.2018 працівниками Офісу великих платників податків ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Занайс», ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» за період з 01.01.2017 по 31.03.2017, за результатами якої складено акт від 23.05.2018 №1494/28-10-41-08/25394566, в якому зафіксовано порушення, зокрема, п.44.1 ст.44, п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України внаслідок чого занижено податок на прибуток на 8026009,00 грн (а.с.63-87 т.1).

За наслідками розгляду поданих позивачем заперечень (а.с.90-100 т.1), рішенням від 14.06.2018 №24973/10/28-10-41-08-08 відповідач залишив висновки акту перевірки без змін (а.с.101 т.1).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 19.06.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 8026009,00 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 4013004,50 грн (а.с.88 т.1).

Позивач оскаржив вказане податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку (а.с.103-115 т.1), за результатами чого рішенням Державної фіскальної служби України від 30.08.2018 №27857/6/99-99-11-01-02-25 податкове повідомлення-рішення від 19.06.2018 № залишено без змін, а скарга позивача - без задоволення (а.с.116-118 т.1).

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності податкового повідомлення-рішення від 19.06.2018 №, з огляду на реальність господарських операцій щодо придбання ДПзІІ «Сантрейд» насіння соняшнику врожаю 2016 року у ТОВ «Занайс» та ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» у період з 01.01.2017 по 31.03.2017, а отже і правомірність відображення позивачем таких операцій у власному бухгалтерському і податковому обліку.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктом 9.1.1 п.9.1 ст.9 ПК України податок на прибуток віднесено до загальнодержавних податків.

В силу п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

В силу п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

З акту перевірки позивача вбачається, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються, на документальному не підтвердженні господарських операцій між позивачем та ТОВ «Занайс» і ТОВ «ТД «Кухар Рішельє».

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст.3 ГК України).

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається з вищенаведених норм, обов`язковими ознаками господарської діяльності є здійснення її суб`єктами господарювання у сфері суспільного виробництва, яка спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності - продукція, роботи чи послуги - мають вартісний характер і цінове вираження. Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має економічні властивості, що неможливе без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків.

За таких обставин, аналіз реальності господарської діяльності має здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту господарських операцій.

З матеріалів справи вбачається, що позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Занайс» на підставі договорів поставки №60150329 від 24.01.2017, №60150821 від 25.01.2017, №60151376 від 27.01.2017, №60151655 від 30.01.2017, №60151876 від 31.01.2017, №60152130 від 01.02.2017, №60152506 від 02.02.2017, №60152560 від 02.02.2017, №60152803 від 03.02.2017, №60153028 від 06.02.2017, №60153303 від 07.02.2017, №60153449 від 07.02.2017, №60153980 від 10.02.2017, №60154235 від 13.02.2017, №60154518 від 14.02.2017, №60154799 від 15.02.2017, №60155159 від 16.02.2017, №60158336 від 28.02.2017, №60158663 від 01.03.2017, №60158940 від 02.03.2017, №60159257 від 02.03.2017, за якими ДПзІІ «Сантрейд» (покупець) придбало у ТОВ «Занайс» (продавець) насіння соняшникове урожаю 2016 року.

На підтвердження фактичного виконання господарських операцій з придбання насіння соняшникового позивачем надано до матеріалів справи копії наведених договорів, додаткових угод до них, видаткових накладних, рахунків-фактур, актів перерахунку, автомобільних реєстрів, товарно-транспортних накладних із відміткою про відбір зразків для аналізу, податкових накладних, квитанцій про їх реєстрацію в ЄРПН, а також довідку від 30.08.2018 вих.№181908/0401-1 про здійснення перерахувань коштів у безготівковій формі на рахунок ТОВ «Занайс» по кожній окремій поставці (а.с.2 т.2 - а.с.287 т.3).

Також позивач мав господарській взаємовідносини з ТОВ «Торговий Дім «Кухар Рішельє» щодо поставки на користь позивача насіння соняшникового урожаю 2016 року на підставі договорів поставки №60145311 від 22.12.2016, №60145624 від 23.12.2016, №60145938 від 28.12.2016, №60146191 від 29.12.2016, №60146631 від 03.01.2017, №60146812 від 03.01.2017, №60147225 від 04.01.2017, №60148480 від 13.01.2017, №60148683 від 16.01.2017, №60148912 від 17.01.2017, №60149193 від 18.01.2017, №60149474 від 19.01.2017, №60149847 від 20.01.2017, №60150159 від 23.01.2017, №60150822 від 25.01.2017, №60150567 від 24.01.2017, №60151394 від 27.01.2017.

З метою підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ «Торговий Дім «Кухар Рішельє» матеріали справи містять копії відповідних договорів, додаткових угод до них, видаткових накладних, рахунків-фактур, автомобільних реєстрів, товарно-транспортних накладних із відміткою про відбір зразків для аналізу, актів перерахунку, податкових накладних, квитанції про реєстрацію податкових накладних в ЄРПН, а також довідку від 29.08.2018 вих.№181903/0401-1 про здійснення перерахувань коштів у безготівковій формі на рахунок ТОВ «Торговий Дім «Кухар Рішельє» по кожній окремій поставці (а.с.2 т.4 - а.с.76 т.5).

При цьому, факт проведення розрахунків за вказаними договорами визнається контролюючим органом, що відображено в акті перевірки позивача.

На підтвердження наявності виробничих можливостей для прийняття, аналізу, обробки насіння соняшникового позивачем подано копію договору від 01.08.2016 №01/08/2016-5, укладеного з ТОВ «Грінтур-Екс», актів приймання-передачі вантажу, реєстрів вивантаження власнику ДПзІІ «Сантрейд» від постачальників (в тому числі ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» та ТОВ «Занайс») (а.с.77-204 т.5).

На підтвердження подальшого використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивачем надано до суду копію договору на переробку давальницької сировини від 07.12.2015 №71215, укладений з ТОВ «Європейська транспортна стивідорна компанія» з надання функцій переробки насіння соняшника, а також доказів виконання умов вказаного договору: виробничі звіти, акти надання послуг з екстракції, рахунки на оплату, акти приймання-передачі насіння соняшника для подальшої переробки, акти приймання-передачі готової продукції (олія, шрот, лушпиння соняшника), акти підтвердження залишків (а.с.2-53 т.6), а також договори про надання послуг з приймання та перенавантаження (перевалки) відповідної готової продукції (олія, шрот, лушпиння соняшника), укладених з ТОВ «Грінтур-Екс», з відповідними первинними бухгалтерськими документами, складеними за результатами надання послуг (а.с.54-82 т.6), а також подальша реалізація кінцевого товару на експорт з використанням послуг ТОВ «Табро» на підстав договору від 24.05.2016 №ТБО_24_05_16 транспортно-експедиторського та митно-брокерського обслуговування, зовнішньо-економічних контрактів та експортних митних декларацій (а.с.83-186 т.6).

Згідно зі ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог п.44.1 ст.44 ПК України, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Подані позивачем докази підтверджують реальні зміни у майновому стані сторін та дають підстави вважати, що господарські операції, спрямовані на виконання вказаних правочинів, дійсно відбулися та є економічно виправданими.

Посилання контролюючого органу на можливі порушення вимог податкового законодавства контрагентами позивача в жодному разі не може бути підставою для висновку про нереальність господарських операцій за укладеними з ними договорами.

Твердження контролюючого органу про відсутність в оренді у контрагентів позивача посівних площ не може свідчити про неможливість здійснення ними господарських операцій з реалізації аграрної продукції в якості посередника, при цьому така відповідна продукція могла бути придбана у юридичних та фізичних осіб, які не є платниками ПДВ, а тому колегія суддів відхиляє доводи відповідача про не підтвердження придбання ними відповідних товарів за результатами аналізу ЄРПН.

Факт здійснення господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується наявними матеріалами справи.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Наявність певної податкової інформації, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак, не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності не відбувалося отримання (постачання) платником податків товарів (роботи, послуг) по господарським операціям з його контрагентами.

Також відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження фактичної відсутності у контрагентів позивача об`єктивної неможливості здійснення господарської діяльності, адже комерційна діяльність не завжди вимагає наявності власних основних засобів, значної кількості персоналу, оскільки наявна можливість укладення договорів оренди, найму тощо, або виконувати посередницькі функції при здійсненні операцій з купівлі продажу товарів (робіт/послуг).

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Втім відповідачем не подано жодних належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його безпосереднього постачальника, зокрема, вироку по кримінальній справі щодо контрагентів позивача, в якому досліджувались господарські операції позивача з такими контрагентами, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект або інших відомостей, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 23.07.2020, який має бути врахований судом при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Юридична відповідальність має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо фіктивність відповідних господарських операцій, належним чином підтверджених.

Здійснення господарської діяльності контрагентом, не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента.

Жодних доказів на підтвердження того, що позивач або контрагенти позивача не мали адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань по спірним операціям та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, матеріали справи не містять, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч ч.2 ст.77 КАС України, зворотного не доведено.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності реального вчинення господарських операцій між позивачем та наведеними вище контрагентами, а твердження податкового органу щодо відсутності реального здійснення господарських операцій спростовано наявними матеріалами справи.

Порушення певними контрагентами позивача правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення платником податків вимог закону щодо формування даних податкової звітності, тому платник податків не повинен зазнавати негативних наслідків за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09.10.2018 у справі №815/3459/17 та від 10.11.2020 у справі №822/6302/15.

Щодо вказаних апелянтом недоліків товарно-транспортних накладних, колегія суддів зазначає, що товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків.

Зазначене узгоджується з висновком у Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.12.2018 року у справі № 807/143/16.

Колегія суддів також враховує, що реальність господарських операцій між ПДзІІ «Сантрейд» та ТОВ «Занайс» і ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» в період з 01.01.2017 по 31.03.2017 правомірність відображення вказаних господарських операцій у бухгалтерському та податковому обліку та обґрунтованість висновків акту перевірки від 23.05.2018 №1494/28-10-41-08/25394566 вже була предметом судового розгляду.

Так у справі №826/15075/18 за адміністративним позовом ДПзІІ «Сантрейд» до Офісу великих платників ДФС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «В4» від 19.06.2018 №, прийнятого з підстав не підтвердження реальності господарських операцій між ДПзІІ «Сантрейд» та ТОВ «Занайс» і ТОВ «ТД «Кухар Рішельє», рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2020 встановлено, що надані позивачем докази, в тому числі документи незацікавлених осіб (порту, експедиторів, покупця за експортними контрактами), банківські документи щодо понесення позивачем витрат та отримання коштів від продажу олії, показання свідків, які особисто приймали товар та підписували транспортні документи, а також свідка, який безпосередньо спілкувався з директором ТОВ «Занайс», в своїй сукупності доводять факт реальності операцій позивача за договорами поставки з ТОВ «Занайс» та ТОВ «ТД «Кухар Рішельє», а також факт використання товару в господарській діяльності позивача (а.с.176-188 т.8).

За приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, з Висновку експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи від 27.06.2019 року №8314/8315/19-71/18354ч18357/19-71, яка проведена на підставі Ухвали від 14.02.2019, висновки Акта про результати документальної позапланової виїзної перевірки Позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України, правильності, повноти нарахування та сплати податків до бюджету по взаємовідносинах з ТОВ «Занайс» та ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» за період січня 2017 року по 31 березня 2017 року від 23 травня 2018 року № 1494/28-41-08/25394566, документально не підтверджуються. Надані позивачем документи, в їх сукупності та взаємозв`язку, підтверджують реальність господарських операцій та подальший рух товару, придбаного позивачем у ТОВ «Занайс» та ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» (а.с.131-162 т.8).

З наведеного вбачається, що висновки контролюючого органу стосовно порушення позивачем норм податкового законодавства під час відображення у податковій звітності результатів господарської діяльності по операціям з ТОВ «Занайс» та ТОВ «ТД «Кухар Рішельє» є безпідставними та спростовані матеріалами справи, що свідчить про недоведеність відповідачем правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 19.06.2018 №, яке є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 наведеної статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 наведеного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №640/15803/19, від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, які мають бути враховані судом при вирішенні спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в позовній заяві позивач просив відшкодувати йому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу та у визначений процесуальним законодавством строк подав до суду заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 90025,00 грн, до якої додано: договір про надання правової допомоги №11-1/7-2017 від 11.04.2017, укладеного позивачем з АО «КМ Партнери» та договір №2-1/33-2019 від 12.04.2019 про надання правової (правничої) допомоги, додаткові угоди до вказаних договорів, довіреність, рахунок-фактуру №108 від 07.12.2020 на суму 71110,00 грн за послуги з правових питань відповідно до договору №2-1/33-2019 від 12.04.2019, акт приймання-передачі послуг №108 від 07.12.2020 про надання професійної правничої допомоги в рамках судової справи №826/15098/18, зокрема, підготовка позовної заяви з додатками та відправка її до суду, підготовка відповіді на відзив з додатками та відправка до суду і відповідачу, підготовка заяв про виклик свідків, витребування доказів, підготовка пояснень, участь у судових засіданнях на загальну суму 71110,00 грн, рахунок-фактуру №109 від 07.12.2020 на загальну суму 18915,00 грн за послуги з правових питань, що стосуються діяльності підприємства відповідно до договору №2-1/33-2019 від 12.04.2019 та акта прийому-передачі №109 від 07.12.2020, акт прийому передачі №109 від 07.12.2020, за яким АО «КМ Партнери» надавали позивачу послуги з підготовки клопотань про поновлення провадження у справі, про долучення преюдиційного рішення, включаючи відправку відповідачу та подання до суду, участь у судових засіданнях на загальну суму 18915,00 грн, платіжні доручення від 09.12.2020 №20124261 на суму 71110,00 грн та №20124262 на загальну суму 18915,00 грн з призначенням - послуги з правових питань по актам від 07.12.2020 №108 та №109, виписку по рахунку позивача щодо проведення оплат з АО «КМ Партнери», свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, посвідчень адвоката (а.с.40-85 т.9).

Відповідачем було подано заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому зазначено, що розмір заявлених судових витрат є абсолютно неспівмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки представником позивача не було надано до суду нормативно-правових обґрунтувань щодо складності супроводження даної справи та підтвердження відсутності юриста в штаті підприємства.

В той же час, в заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачем наведено обґрунтування складності справи, зазначено, що матеріали справи складаються практично повністю з доказів, наданих позивачем, у справі детально аналізувались первинні документи, які підтверджують закупівлю товару у контрагентів та їх подальший рух, переробка, експорт, показання свідків, а розмір витрат на правничу допомогу є значно меншими ніж розмір збитків у випадку відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що розмір заявлених до відшкодування витрат є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки становить лише 0,75% від ціни позову, яким є податкове повідомлення-рішення на загальну суму 12039013,50 грн.

При цьому, ч.1 ст.16 КАС України прямо передбачає право учасників справи користуватися правничою допомогою.

В силу ч.3 ст.55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Крім того, з огляду на предмет та ціну позову, даний спір, в розумінні ст.12 КАС України, належить до справ значної складності, а тому посилання контролюючого органу на можливість представляти інтереси позивача штатним юристом не заслуговують на увагу, оскільки в силу ч.1 ст.57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Таким чином, твердження апелянта, що позивач міг самостійно представляти свої інтереси в суді без залучення АО «КМ Партнери» відхиляються судом, оскільки право на отримання професійної правничої допомоги прямо регламентовано нормами процесуального законодавства.

В той же час, жодних доказів або належних обґрунтувань в чому саме полягає неспівмірність заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу апелянтом ні до суду першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду надано не було.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтуються на засадах верховенства права, є законними і обґрунтованими, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для їх зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Офісу великих платників податків ДПС - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року та додаткове рішення від 02 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 березня 2021 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма