Справа № 460/615/21
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
19 березня 2021 року м. Рівне №460/615/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., після одержання позовної заяви
доГоловного управління Національної поліції в Рівненській області Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській областіі
про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -
Відповідно до п.3 ч.1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
Суддею встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам статей 160, 161 КАС України.
Оскільки, відповідно до п.4 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем, із установлених законом, способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу, а обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти з настанням яких суб`єкти публічного права вступають між собою у спірні правовідносини.
Зі змісту адміністративного позову вбачається, що відповідачами по справі ОСОБА_1 визначено Головне управління Національної поліції в Рівненській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області.
Однак, у прохальній частині позову відсутні позовні вимоги, сформовані до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області.
Отже, в супереч вимогам п.4 ч.5 ст.160 КАС України, позивачем не сформовано позовні вимоги до сторони, яка є відповідачем по справі.
У позовній заяві позивач також вказував, що у грудні 2020 року зі слів його далеких родичів він дізнався про те, що на їхню поштову адресу було адресовано лист, де містилися документи, які свідчать про те, що 20.02.2020 наказом тимчасово виконуючого обов`язків начальника Головного управління національної поліції у Рівненській області його було звільнено зі служби в поліції, відповідно до частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію".
Однак, позивачем не надано доказів на обґрунтування вказаних обставин та не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).
Хоча, згідно із ч.4 ст.161 КАС України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Відтак, ухвалою судді від 08.02.2021 встановлено, що адміністративний позов не відповідає вимогам статей 160, 161 КАС України, у зв`язку з чим останній залишено без руху. Запропоновано позивачу усунути недоліків позовної заяви, протягом 10 днів з дня вручення ухвали, шляхом подання позовної заяви, у якій сформувати позовні вимоги до відповідачів, намір оскаржити дії яких виявив позивач; надання доказів на обґрунтування позовних вимог та зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску .
Водночас, судом встановлено, що на адресу суду 09.03.2021 позивачем подано заяву, у якій він ствердив, що не пропустив строк звернення до суду. Зазначив, що згідно з частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Зокрема, Суд зазначив про те, що проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗііП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Тому вважає, що не пропустив строк звернення до суду.
Розглянувши наведене суд вважає за необхідне звернути увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладений у пунктах 57, 58 постанови від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16, де зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
А тому, на заявлені позовні вимоги не поширюються приписи частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, де вказано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, при належному добросовісному відношенні позивач не був позбавлений можливості подати адміністративний позов в межах строку, встановленого статтею 122 КАС України, проте таким правом не скористався.
Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 серпня 2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності".
Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Відповідно до п. 9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Частиною другою статті 123 КАС України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Оскільки вказані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є безпідставними та визнаються неповажними, то суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Керуючись статтями 169, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву і додані до неї документи повернути позивачу.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Суддя Д.П. Зозуля