Справа № 500/158/21
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/158/21

17 березня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Хоменко Л.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гулкевич С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, у якій позивач просить:

- визнати незаконним рішення другої сесії восьмого скликання Тернопільської міської ради від 18 грудня 2020 року "Про надання дозволу на укладання договору земельного сервітуту за адресою АДРЕСА_1 ФО-П ОСОБА_1 " та його скасувати;

- зобов`язати Тернопільську міську раду надати дозвіл інваліду війни, фізичній особі-підприємцю, ОСОБА_1 на укладання договору земельного сервітуту за адресою АДРЕСА_1 відповідно до заяви і доданих документів станом на 18 липня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на укладення земельного сервітуту на земельну ділянку площею до 0,0040 га, що прилягає до орендованої ним земельної ділянки для заїзду до продовольчого магазину за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням другої сесії восьмого скликання Тернопільської міської ради від 18.12.2020 «Про надання дозволу на укладання договору земельного сервітуту за адресою АДРЕСА_1 , ФО-П ОСОБА_1 » позивачу четвертий раз відмовлено відповідачем в наданні дозволу на укладення земельного сервітуту.

Позивач не погоджується із таким рішенням, вважає його протиправним, оскільки на його переконання, він має право на укладення земельного сервітуту на земельну позаяк він є володільцем сусідньої земельної ділянки.

Ухвалою судді від 19.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі.

08.02.2021, через відділ документального забезпечення суду, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого слідує, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що відповідно до вимог статті 99 Земельного кодексу України, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Проте, у заявах, що надавались позивачем, зазначалось про надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту «для влаштування проїзду» до магазину позивача за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на що, відповідач дійшов висновку, що позивач подав заяву про влаштування іншого проїзду до магазину, а не про укладання договору земельного сервітуту для проїзду по наявному шляху, а тому відповідач не знайшов підстав для задоволення таких вимог ОСОБА_1 (арк. справи 70-72).

Ухвалою суду від 11.02.2021 закінчено підготовче засідання у справі та призначено розгляд справи по суті на 12.03.2021.

Судовий розгляд справи, призначений на 12.03.2021 відкладено через неявку відповідача.

17.03.2021, через відділ документального забезпечення суду, представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі (арк. справи 81).

Ухвалою суду від 17.03.2021 в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання проти позовних вимог заперечила, просила відмовити в їх задоволенні. Вказала, що спірні правовідносини, а саме надання дозволу на укладення договору сервітуту повинно вирішуватись в судовому порядку.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступні обставини.

23.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міського голови із заявою про надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0026 га для під`їзду до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 .

Листом від 21 травня 2019 року №1028/08 виконавчий комітет Тернопільської міської ради повідомив позивача що його клопотання не може бути задоволене у зв`язку із неподанням розрахунку площі, та графічних матеріалів (викопіювання з чергового плану міста 1:2000, план земельної ділянки 1:500 з описом меж, на яких зазначено місце розташування та розмір земельної ділянки).

18 липня 2019 року позивач повторно звернувся до відповідача про надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту та долучив необхідні документи.

Листом від 29 серпня 2019 року № 1765/05 виконавчий комітет Тернопільської міської ради відмовив у цьому ОСОБА_1 , оскільки рішенням Тернопільської міської ради від 24 липня 2019 року № 7/36/144 дано дозвіл громадянам на розроблення проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Беручи до уваги те, що на час розгляду звернення позивача не узгоджено питання щодо погодження меж земельних ділянок виконавчий комітет Тернопільської міської ради вважав передчасним розгляд питання надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту.

Не погодившись із такими діями відповідача позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 у справі №500/2161/19 позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29 серпня 2019 року № 1765/05 в розгляді звернення ОСОБА_1 щодо надання дозволу на укладення земельного сервітуту.

Зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути звернення ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення земельного сервітуту від 18 липня 2019 року та прийняти відповідне рішення.

Після прийняття вказаного рішення, 27.02.2020 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою до відповідача, в якій просив надати дозвіл на укладення договору земельного сервітуту.

Розглянувши звернення позивача, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 у справі №500/2161/19, сорок сьома сесія сьомого скликання Тернопільської міської ради 13.03.2020 прийняла рішення №7/47/163 про відмову в наданні дозволу на укладення договору земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0040 га для влаштування проїзду до магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою АДРЕСА_1 .

Не погодившись із такими діями відповідача позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради від 13.03.2020 № 7/47/163.

Зобов`язано Тернопільську міську раду повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення земельного сервітуту від 18 липня 2019 року та прийняти відповідне рішення.

Після набрання судовим рішенням від 06.07.2020 №500/1025/20 законної сили, станом на 02.11.2020, позивач повторно звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати дозвіл на укладення договору земельного сервітуту (арк. справи 58-60).

Розглянувши звернення позивача, друга сесія Тернопільської міської ради восьмого скликання 18.12.2020 прийняла рішення відмовити ФО-П ОСОБА_1 в наданні дозволу на укладення договору земельного сервітуту на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 (арк. справи 61).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої та частини четвертої статті 98 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із статтею 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи, серед іншого, можуть вимагати встановлення права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Так у відповідності до даної статті одним із видів такої документації є технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту.

Згідно із статтею 55-1 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає:

а) пояснювальну записку;

б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;

в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту;

г) матеріали польових геодезичних робіт;

ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право суборенди або сервітуту (частина одинадцята статті 186 Земельного кодексу України).

Частиною першою статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Частиною шостою статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, - приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Суд зазначає, що стаття 98 Земельного кодексу України визначає сервітут як право користування земельними ділянками. Сервітут є тотожним «праву користування», а відтак, право на нього може набуватися також і на підставі статті 123 Земельного кодексу України.

За змістом частини першої статті 98 Земельного кодексу України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають.

Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб`єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Суд зазначає, що стаття 98 Земельного кодексу України визначає сервітут як право користування земельними ділянками. Сервітут є тотожним «праву користування», а відтак, право на нього може набуватися також і на підставі статті 123 Земельного кодексу України.

Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на укладення договору сервітуту, суд враховує, що згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частини четверта статті 245 КАС України).

У свою чергу, надання дозволу на укладення договору сервітуту є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Відтак, способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача належним чином розглянути питання щодо надання дозволу на укладення договору сервітуту із прийняттям відповідного владного рішення.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17 зазначила таке.

"Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.»

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на укладення договору сервітуту, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 806/2540/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський Суд з прав людини, в рішенні від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України» зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Крім того, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно зі статті 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як слідує із оскаржуваного рішення, викладеного у протоколі другої сесії Тернопільської міської ради восьмого скликання, у ньому, відповідач не вказав мотивів, з яких відмовлено позивачу у наданні дозволу на укладення договору земельного сервітуту, відтак суд приходить до висновку, що таке рішення Тернопільської міської ради від 18.12.2020 є протиправним та підлягає до скасування.

Тому, з метою відновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Тернопільську міську раду повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення земельного сервітуту від 18.07.2019 та прийняти рішення з урахуванням правових висновків суду.

Так, суд наголошує, що при прийняті відповідачем оскаржуваного рішення не було дотримано принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, більше того, відсутні докази здійснення відповідачем повної перевірки наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу, що в свою чергу є порушенням вимог частини другої статті 2 КАС України.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення другої сесії восьмого скликання Тернопільської міської ради від 18 грудня 2020 року "Про надання дозволу на укладання договору земельного сервітуту за адресою АДРЕСА_1 ФО-П ОСОБА_1 ".

Зобов`язати Тернопільську міську раду повторно розглянути заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 02.11.2020 про надання дозволу на укладання договору земельного сервітуту земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та прийняти рішення з урахуванням правових висновків суду.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 березня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільська міська рада (місцезнаходження/місце проживання: вул. Листопадова, 5,м.Тернопіль,Тернопільська область,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 34334305) .

Головуючий суддя Мірінович У.А.