Справа № 340/2746/19
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2021-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року справа № 340/2746/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Брегея Р.І.,
за участі секретаря судового засідання Черної О.Ю.,
представників позивача Грібенчука А.С.
і відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кропивницький у порядку загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 (далі військова частина) про визнання протиправними дій, скасування наказу та стягнення коштів і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду зі заявою до військової частини про визнання протиправним і скасування наказу про притягнення до матеріальної відповідальності та стягнення утриманих коштів у сумі 30849,43 грн.
Водночас, просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 6037,15 грн., 3% річних від простроченої суми 2190,70 грн. та моральну шкоду 30000 грн.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник підтримали вимоги заяви.
Позивач пояснив, що майно, вартість якого утримана з грошового забезпечення, втрачено, знищено та пошкоджено під час бойових діях на Сході держави у 2014 році.
Стверджував, що все відбулось за обставин, які не залежали від його волі.
Зазначив, що на час звільнення зі служби за станом здоров`я надав згоду на утримання коштів з грошового забезпечення у повному обсязі, оскільки прагнув якнайшвидше припинити військову службу.
Твердив, що військова частина зобов`язана сплатити інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за користування коштами.
Разом з тим, пояснив, що безпідставним притягненням до матеріальної відповідальності та утриманням коштів завдано моральні стражданням, оскільки потребував коштів на лікування, котре продовжив і після звільнення з військової служби.
Відповідач заперечив стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.61-65).
У судовому засіданні представник військової частини пояснив, що пропущений строк звернення до суду.
Стверджував, що позивач після втрати, знищення і пошкодження військового майна не сповістив письмово про таку подію керівника.
Зазначив, що в журналі ведення бойових дій, участь в яких ОСОБА_2 не заперечується, не зазначено про втрату ним військового майна.
Вважає, що службове розслідування проведено повно і позивача правомірно притягнуто до повної матеріальної відповідальності.
Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с.2-3).
Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року поновлено строк звернення до суду та відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду (а.с.109-111).
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і допитавши свідка, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, з 24 січня 2011 року по 26 червня 2017 року ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині (а.с.4-15, 21).
З 31 травня по 22 вересня 2014 року брав участь у проведенні антитерористичної операції на Сході держави (а.с.69-74).
Під час виконання бойових завдань отримав поранення і тривалий час лікувався (а.с.67-68, 90-102).
На день звільнення зі служби встановлено стан інвалідності (3 група) (а.с.39).
Звільнений з війська за станом здоров`я (а.с.21).
20 червня 2017 року подав рапорт про втрату, знищення і пошкодження майна під час виконання бойових завдань у 2014 році (а.с.24).
Наказом військової частини від 24 квітня 2017 року №506 призначено службове розслідування за фактом втрати військового майна (а.с.25).
Службове розслідування доручено провести військовослужбовцю ОСОБА_3
28 квітня 2017 року позивач надав пояснення, повідомивши, що військове майно втрачено під час виконання бойового завдання у 2014 році на Сході України (а.с.29).
Зазначив, що пластини до бронежилету залишились, а чохол прийшлось замінити в ході виконання бойового завдання (висловив бажання здати пластини).
Повідомив, що обставини, за яких втрачено майно, може підтвердити військовослужбовець ОСОБА_4 , з котрим виконували бойове завдання.
Будучи допитаним, як свідок, ОСОБА_3 показав, що не відібрав пояснення у ОСОБА_5 та інших осіб, котрі виконували з позивачем завдання.
Пояснив, що оглянув у секретній частині журнал ведення бойових дій, в якому не відображено, що ОСОБА_2 втратив майно.
Ознайомившись з висновком службового розслідування від 22 травня 2017 року, керівник військової частини прийняв наказ від 21 червня того ж року №791, яким позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності на суму 30849,43 грн. за втрату військового майна (а.с.26-31, 35-36).
Підстава порушення вимог статей 11, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут).
Кошти у повному обсязі утримані з грошового забезпечення ОСОБА_2 на підставі його заяви (а.с.66).
Після звільнення з військової служби позивач тривалий час лікувався в медичних закладах (а.с.94-105).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, приписами статті 11 Статут встановлено ряд обов`язків військовослужбовця.
Наказ про притягнення до матеріальної відповідальності не визначає, який конкретно з обов`язків не виконав ОСОБА_2 .
Приписами статті 127 Статуту передбачено, що солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, а також за утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, за збереження виданого йому майна.
Отже, позивач мав обов`язок належним чином зберігати військове майно, яке видали.
Водночас, важко дотриматись такого обов`язку під час виконання бойового завдання, де є ризик втратити власне життя і життя колег.
Тому, вирішуючи питання про притягнення до матеріальної відповідальності, мають враховуватись усі обставини, за яких втрачено військове майно.
Військова частина не заперечує факту виконання ОСОБА_2 бойового завдання упродовж декількох місяців 2014 року на Сході держави, де загинули тисячі українських військових.
Отже, допускала втрату майна за обставин, які не залежали від волі позивача.
Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР затверджено Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (далі Положення), яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.
Приписами пункту 17 Положення встановлено, що командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.
Безумовно, позивач несвоєчасно подав рапорт про втрату і пошкодження майна.
Однак, таке порушення не може бути беззаперечним доказом умисного спричинення матеріальної шкоди втратою майна під час бойових дій.
Відповідно до приписів цієї ж норми права у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Приписами пункту 19 Положення встановлено, що розслідуванням повинно бути встановлено:
в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка;
якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або

призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду;
вимоги яких законів, військових статутів, порадників,

інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено;
умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду;
чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків;
ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами;
умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.
Приписами пункту 20 Положення передбачено, що посадова особа, призначена для проведення розслідування, має право брати письмові пояснення в осіб, причетних до факту заподіяння шкоди.
Отже, з урахуванням пояснень позивача про обставини втрати і пошкодження майна, у військовослужбовця ОСОБА_3 , який проводив службове розслідування, виник обов`язок відібрати пояснення у військовослужбовців, які разом з позивачем виконували бойове завдання, у тому числі у особи, котра зробила запис у журналі ведення бойових дій.
Невиконання обов`язку унеможливлює встановлення обставин втрати і пошкодження військового майна та відношення до цього позивача (умисел, необережність, відсутність вини).
Підсумовуючи, суд зробив висновок, що розслідуванням не встановлено те, що мало бути встановлено.
Таким чином, наказ про притягнення ОСОБА_2 до повної матеріальної відповідальності за наявності умислу прийнято необґрунтовано (порушення припису пункту 3 частини 2 статті 2 КАС України).
Тому, підлягає скасуванню.
Приписами частин 1-2 статті 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зі скасуванням наказу про притягнення позивача до матеріальної відповідальності у військової частини виникає обов`язок повернути кошти, які утриманні з грошового забезпечення.
Отже, суд приймає рішення про стягнення з відповідача коштів у сумі 30849,43 грн.
Стягнення з військової частини інфляційних втрат і 3% річних від простроченої суми ОСОБА_2 обґрунтовує приписами частини 2 статті 625 ЦК України.
Цією нормою права встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У даному випадку між сторонами не існувало ніяких грошових зобов`язань.
Більше того, позивач дав згоду на утримання коштів з грошового забезпечення.
Тому, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог.
Що стосується спричинення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.
Так, ОСОБА_2 притягнули до відповідальності на підставі висновку службового розслідування, за яким звинуватили в умисному спричиненні шкоди втратою і пошкодженням майна.
З урахуванням його пояснень щодо обставин події втрати і пошкодження майна згадані звинувачення безумовно завдали моральних страждань, бо у той час захищав Батьківщину від ворогів, ризикуючи життям та здоров`ям.
Разом з тим, неповнота проведення службового розслідування (не відібрання пояснень у вказаної ним особи) доводить неповагу до прав людини.
Моральні страждання не є причиною погіршення стану здоров`я позивача, оскільки воно обумовлено бойовим пораненням.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує, що ОСОБА_2 добровільно погодився на утримання коштів з грошового забезпечення в рахунок відшкодування шкоди.
Керуючись принципом розумності і справедливості, суд визначив, що позивачу завдано моральну шкоду, котра обчислюється сумою коштів у 3000 грн.
Підсумовуючи, суд зробив висновок про часткове задоволення позову.
Сторони не понесли судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 21 червня 2017 року №791 про притягнення ОСОБА_2 до повної матеріальної відповідальності.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 30849,43 грн.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 3000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити у задоволенні.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 24 березня 2021 року.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Р.І. Брегей