Справа № 380/9134/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року справа №380/9134/20

Львівський окружний адміністративний суд:

в складі головуючої судді - Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Олійник Л.В.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача - Бородійчука Д.О., згідно договору,

представників відповідача - Гураля В.М., Горбаня О.В., згідно довіреностей,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львова за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області, відповідач), у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №02-02/48 від 08.09.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач при обґрунтуванні позовних вимог зазначив що не погоджується з рішенням відповідача, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Зазначив, що відповідач при обґрунтуванні оскаржуваного рішення покликався на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та зазначав про скасування посвідки на постійне проживання. Однак, на думку позивача, дозвіл на імміграцію в Україні втратив свою дію, адже наслідком такого рішення було отримання посвідки на постійне проживання в Україні від 05.03.2004. Також позивач наголосив, що оскаржуване рішення винесено відповідачем без врахування того факту, що повернення до Російської Федерації призведе до розірвання родинних зв`язків позивача, позбавлення засобів для існування та погіршення усталеного способу життя, тобто без врахування всіх обставин справи. Також позивач наголосив на тому, що ГУ ДМС України у Львівській області позбавлене права скасовувати дозвіл на імміграцію, оскільки такий було видано іншою уповноваженою на той час особою. Відтак, вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.

Ухвалою від 28.10.2020 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

16.11.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №60535).

Ухвалою від 24.02.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечилиз підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Зазначили, що з поданої позивачем заяви випливає, що останній є громадянином Російської Федерації та 05.03.2004 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії. Однак, в ході проведення перевірки законності видачі вказаної посвідки встановлено, що 11.12.2003 ОСОБА_1 видана довідка № 207 про реєстрацію особи громадянином України, в якій зазначено, що він набув громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001. Вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_1 , розпочавши процедуру набуття громадянства України, в результаті якої набув громадянство України - втратив статус іммігранта, тобто іноземця та набув громадянства України. 03.11.2003 ОСОБА_1 зобов`язувався припинити іноземне громадянство протягом року з моменту набуття ним громадянства України і подати до органу, що прийняв його документи про набуття громадянства України документ про припинення російського громадянства, однак цього не зробив. У зв`язку з цим, ГУ ДМС України у Львівській області дійшов висновку про те, що посвідка на постійне проживання від 05.03.2004 серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії, видана ОСОБА_1 на підставі неправдивих відомостей, які він зазначив у заяві. Однак, законодавець чітко визначив підстави скасування посвідки, серед яких підстав скасування її у зв`язку з безпідставністю видачі немає. У зв`язку з цим, для досягнення мети дотримання законодавства України, ГУ ДМС України у Львівській області винесло рішення про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 з метою скасування посвідки на постійне проживання. За таких обставин рішення ГУ ДМС України у Львівській області №02-02/48 від 08.09.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну є правомірним, відтак відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Городоцького відділення поліції Яворівського відділу поліції Львівській області із заявою про втрату тимчасової посвідки на постійне проживання.

З матеріалів справи видно, що за результатами розгляду вказаної заяви ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №02-02/48 від 08.09.2020.

Вказане рішення було прийнято на підставі висновку щодо законності надання дозволу на імміграцію в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , складеному 08.09.2020 ГУ ДМС України у Львівській області.

Як вбачається зі змісту вказаного рішення, скасування рішення на імміграцію обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , набувши громадянство України, не повернув посвідку на постійне проживання та не виконав зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

У зв`язку з цим, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку скасувати рішення ПГПІС УМВСУ у Львівській області про надання дозволу на імміграцію в Україні у 2002 році громадянину України (Російської Федерації) ОСОБА_1 , визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.03.2004.

Крім цього у вказаному рішенні зазначалося про необхідність зняття з реєстрації місця проживання, здачі посвідки та виїзд за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вважаючи рішення ГУ ДМС України у Львівській області №02-02/48 від 08.09.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну протиправним, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2011 №2491-III.

Відповідно до ст. 1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання, іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання, а дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень ст. 6 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ст. 9 цього Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 ч. 3 ст. 4 цього Закону.

Крім зазначених документів для осіб, зазначених у п.6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" подаються - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник, в даному випадку, позивач повинен був подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 11 Закону України "Про імміграцію" особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Як було встановлено судом та повністю підтверджується матеріалами справи, позивач 12.02.2002 звернувся до ВГПІС Городоцького РВ УМВСУ у Львівській області з заявою про надання дозволу на імміграцію у зв`язку з перебуванням у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До заяви було долучено копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 09.08.1956 та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 29.09.1979.

При цьому, ОСОБА_1 чітко зазначив, що є громадянином Російської Федерації. Так, згідно копії паспорта серії НОМЕР_4 , що виданий 11.05.1996 року, ОСОБА_1 станом на дату звернення із заявою від 12.02.2002 про надання дозволу на імміграцію був громадянином Російської Федерації.

Після проведеної перевірки начальником ВГПІС Городоцького РВ УМВСУ у Львівській області був затверджений висновок про видачу ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою на проживання.

Відтак, 28.03.2002 ОСОБА_1 на підставі поданої ним власноруч заповненої заяви документований ВГПІС УМВСУ у Львівській області посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 з терміном дії до 28.03.2004.

У висновку щодо законності надання довозу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 зазначено, що перевіркою встановлено, що згідно довідки № 207 від 11.12.2003, виданої УМВСУ у Львівській області, громадянин ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" набув громадянство України, посвідку на постійне проживання не повернув та не виконав зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України.

У самому рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.09.2020 підставою для скасування дозволу на імміграцію зазначений п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Водночас, представники відповідача, як на підставу прийняття оскаржуваного рішення, покликались на той факт, що ОСОБА_1 під час оформлення посвідки на постійне проживання в України зазначив неправдиві відомості щодо свого громадянства, а саме, зазначив, що є громадянином Російської Федерації, а не України, що призвело до безпідставної видачі посвідки.

Суд зазначає, що згідно ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд вказує на очевидну невідповідність встановлених обставин під час проведення перевірки законності надання довозу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 і норм ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Вказане, на думку суду, свідчить про недостатню обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Крім того, суд зазначає, що станом на момент першого звернення за посвідкою (12.02.2002, до ВГПІС Городоцького РВ УМВСУ у Львівській області з заявою про надання дозволу на імміграцію у зв`язку з перебуванням у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_1 був громадянином Російської Федерації, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта серії НОМЕР_4 , виданого 11.05.1996 року.

Таким чином, судом не встановлено факту повідомлення позивачем відповідачу неправдивих відомостей під час первинного звернення за видачею посвідки на постійне проживання в Україні.

Більше того, суд зазначає таке.

Згідно п. п. 4 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, крім іншого, у разі, коли встановлено належність особи до громадянства України на підставі п.1 ч.1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" набув громадянство України.

Таким чином, відповідач, коли ОСОБА_1 звернувся до нього із заявою про втрату тимчасової посвідки на постійне проживання та видачі замість втраченої посвідки нової, повинен був відмовити позивачу у видачі такої посвідки, оскільки позивач на той час вже (а саме 11.12.2003) набув громадянство України на підставі п.1 ч.1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

Крім того, суд вказує, що той факт, що підстави одержання посвідки на постійне проживання і підстави набуття громадянства позивачем є різні за своєю правовою природою.

Відтак, невиконання ОСОБА_1 зобов`язання від 03.11.2003 щодо виходу із громадянства Російської Федерації жодним чином не пов`язане з тими підставами, на яких було одержано посвідку на постійне проживання в Україні.

Отже, невиконання позивачем зобов`язання щодо виходу із громадянства Російської Федерації могло мати наслідки лише у вигляді скасування реєстрації особи громадянином України, але аж ніяк у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Суд звертає увагу на той факт, що положеннями ст. 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав.

Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення.

Така конструкція норми ст. 12 цього Закону дозволяє суб`єкту прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію об`єктивно оцінити обставини, що є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, які настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

У справі, яка розглядається, відповідач, на переконання суду, прийняв оскаржуване рішення формально, не враховуючи причинно-наслідкові зв`язки і без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто не пропорційно.

Крім того, суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (надалі - Порядок №1983).

Відповідно до п. 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому п. 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Положеннями п. 23 Порядку №1983 встановлено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

При цьому, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п. 24 Порядку №1983).

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення (ч. 2 ст. 13 Закону України "Про імміграцію).

Варто відмітити, що Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише певні винні дії іммігранта.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідач у відзиві вказав про відсутність правових підстав для скасування посвідки у зв`язку з безпідставністю її видачі, а, відтак, відповідач за наявних обставин скасував дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 з метою скасування посвідки на постійне проживання.

Що не відповідає нормам чинного законодавства з питань імміграції.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності підстав, передбачених п. 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а твердження представника відповідача про зазначення позивачем неправдивих відомостей при отриманні посвідки на постійне проживання спростоване матеріалами справи, суд вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем необґрунтовано та без врахування всіх обставин справи.

Додатково суд вважає, що якщо посвідку на постійне проживання було надано позивачу через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладення тягаря наслідків такої помилки або зловживання на позивача у справі є порушенням його законних прав та інтересів.

Вказане відповідає принципу "належного урядування" відповідно до якого, допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Суд також зазначає, що вважає юридично неспроможними твердження представника позивача про відсутність у ГУ ДМС України повноважень на прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, оскільки такі прямо передбачені ст. 6 Закону України "Про імміграцію".

Аналогічно і щодо твердження про неможливість скасування дозволу на імміграцію через його одноразовість і вичерпаність дії.

Так, суд зазначає, що свою дію вичерпав не дозвіл на імміграцію шляхом видачі посвідки на постійне проживання в Україні, а рішення про надання дозволу на імміграцію, на підставі якого було видано сам дозвіл на імміграцію. В той же час, можливість скасування дозволу на імміграцію прямо передбачена ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наслідками розгляду справи відповідач не надав належних доказів на підтвердження обґрунтованості своїх дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку позовні вимоги задовольнити повністю.

Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позову, за правилами, визначеними ст. 139 КАС України, судові витрати позивача у вигляді судового збору компенсуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 257-258, 293, 295 підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №02-02/48 від 08.09.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (, місцезнаходження: 79007, Львівська область, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.03.2021

Суддя Потабенко В.А.