Справа № 520/8684/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 р.Справа № 520/8684/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 10.09.20 року по справі № 520/8684/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області , Головного управління Національної поліції в Харківській області , Харківського районного відділу (з обслуговування Харківського району та м.Люботин ) Головного управління МВС України в Харківській області третя особа Міністерство внутрішніх справ України

про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківського районного відділу (з обслуговування Харківського району та м.Люботин) Головного управління МВС України в Харківській області, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України, в якому просив суд: визнати незаконним звільнення дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-131385) з 17 серпня 2018 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (скорочення штатів) та скасувати наказ про його звільнення; поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області; зобов`язати ГУ МВС України в Харківській області та ГУ НП у Харківській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 жовтня 2015 року і прийняти його на службу в органи Національної поліції в Харківській області за аналогічною посадою, що заміщується у відповідності до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII (враховуючи невиконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі №820/11676/15 щодо поновлення ОСОБА_1 на публічній службі; зобов`язати ГУ МВС України в Харківській області, Харківський РВ ГУ МВС України в Харківській області сплатити податки, збори та інші обов`язкові платежі з грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, нарахованого ОСОБА_1 за період з 6 листопада 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з ГУ МВС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 448133,09 грн.; допустити виконання судового рішення до негайного виконання в частині поновлення на посаді і стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах виплат за один місяць.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року, позов задоволено частково. Скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 17.08.2018 року №73 о/с про звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 (М-131385), дільничого інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУМВС України в Харківській області. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 (М-131385) від 22.10.2015 року з прийняттям відповідного рішення. Поновлено ОСОБА_1 (М-131385) на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського районного відділу (з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.08.2018 року по 23.01.2019 року. Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (М-131385) на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського районного відділу (з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.09.2019 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.08.2018 року до 23.01.2019 року скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року залишено без змін.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.08.2018 року по 23.01.2019 року у розмірі 6484,02 грн. (шість тисяч чотириста вісімдесят чотири гривні 02 копійки). В іншій частині позову щодо стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року в частині розрахунку періоду та розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та прийняти нову постанову, якою стягнути з ГУ МВС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 16.08.2018 року та з 17.08.2018 року по 23.01.2019 року у розмірі 487 421 грн. 48 коп. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції, в порушення вимог ч.5 ст.353 КАС України, не були взяті обов`язкові висновки та мотиви Верховного Суду, викладені у постанові від 24.09.2019 року, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вказує, що застосований судом першої інстанції порядок розрахунку суми стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2018 року по 23.01.2019 року не відповідає вимогам Порядку №100, оскільки цей порядок в жодному своєму пункті не передбачає можливість брати нараховані суми виплат за довільний (на розсуд суду) період, а саме: за листопад-грудень 2014 року, в той час коли звільнення відбулось у серпні 2018 року. Стверджує, що суд першої інстанції, не маючи можливості застосувати положення п.8 Порядку №100, мав застосувати абзац 4 пункту 2 цього ж Порядку, відповідно до норм якого позивачем було надано відповідний розрахунок, оцінку якому судом не було надано та не застосовано ці положення. Зауважує, що суд першої інстанції не надав правової оцінки тому, що позивач фактично не був допущений на робоче місце і не розглянув вимоги позивача про нарахування грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з першого звільнення, на що було вказано Верховним Судом. Суд лише констатував в рішенні факт того, що позивача не було допущено на робоче місце після поновлення (з 06.11.2015 року по 16.08.2018 року), факт невиплати за цей період грошового забезпечення. Однак жодних оцінок поважності такої поведінки відповідачів у своєму рішенні не навів, та відповідного розрахунку невиплаченого грошового забезпечення за період роботи 07.11.2015 року по 16.08.2018 року відповідно Порядку №100 не провів. Зазначає, що час вимушеного прогулу починається з моменту першого звільнення, а саме з 06.11.2015 року по 16.08.2018 року (перебування у фактичних трудових відносинах після поновлення на посаді за рішенням суду) та з 17.08.2018 року (друге звільнення) по день ухвалення рішення - 23.01.2019 року. Вказує, що період з 07.11.2015 року по день ухвалення рішення - 23.01.2019 року є вимушеним прогулом, невиплачене грошове забезпечення підлягає розрахунку виходячи з середньої заробітної плати установленого підвищеного посадового окладу для аналогічної посади - дільничного офіцера поліції з урахуванням встановлених позивачу виплат після підвищення посадових окладів, передбачених згідно з умовами оплати праці (оклад за спеціальне звання, вислуга років тощо). Вважає, що відповідачем безпідставно та всупереч вимогам законодавства не було встановлено наказом про поновлення на посаді конкретного розміру грошового забезпечення позивача, та враховує, що довідка Головного Управління статистики у Харківській області №06-54/1153 від 25.09.2018 року, якою визначено середню заробітну плату за червень 2018 року = 12572 грн., за липень 2018 року = 13211 грн., що передували звільненню - 17.08.2018 року, є достатньою підставою для розрахунку середнього грошового забезпечення за спірний період (06.11.2015-23.01.2019), а це близько 4 років перебування у трудових відносинах, більшому, аніж це зробив суд першої інстанції - 6484,02 грн. Отже, визначений судом розмір середнього грошового забезпечення, на думку позивача, не відповідає ані вимогам щодо його розрахунку відповідно до Порядку №100, ані даним органу статистики щодо розміру середньої заробітної плати у Харківській області за червень-липень 2018 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року в частині стягнення з ГУМВС України в Харківській області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховані доводи відповідача у справі, в частині того, що позивач проходив службу у Харківському РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУМВС України в Харківській області, яке має статус самостійної юридичної особи, а не на посаді ГУМВС України в Харківській області. Між тим, суд першої інстанції стягнув на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з ГУМВС України в Харківській області, не врахувавши, що до звільнення позивач отримував грошове забезпечення у Харківському РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУМВС України в Харківській області. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що з 06.11.2015 року Харківський РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУМВС України в Харківській області та ГУМВС України в Харківській області знаходяться у стані припинення. Стверджує, що відсутні нормативні акти щодо врегулювання службової діяльності та нарахування грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ, зокрема також тих, які були поновлені за рішенням судів. Фінансування установ, які знаходяться у стані припинення та посад, які скорочені, не здійснюється. Посилаючись на п.163.1 ст.163, пп.164.1.1 п.164.1 ст.164, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, зауважує, що суд першої інстанції у своєму рішенні про стягнення суми 6484,02 грн. в резолютивній частині не вирішив питання стосовно утримання чи не утримання необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Ліквідаційна комісія Харківського районного відділу (з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління МВС України в Харківській області подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначає, що відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 року №1388 у ГУМВС України в Харківській області скасовано всі штати та скорочено всі посади. Закон України «Про міліцію» та наказ МВС України від 31.10.2007 року №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» втратили чинність, тому взагалі відсутні нормативні акти щодо врегулювання службової діяльності та нарахування грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ, зокрема також тих, які були поновлені за рішенням судів. Фінансування установ, які знаходяться у стані припинення та посад, які скорочені, не здійснюється.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач у судовому засіданні підтримував доводи власної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечував проти задоволення апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні.

Представник відповідача підтримував доводи власної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 2 квітня 2007 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ і наказом ГУ МВС України від 26 червня 2013 року ?№228 о/с призначений на посаду дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин).

Згідно з наказом ГУ МВС України в Харківській області від 23 грудня 2014 року №601 о/с на підставі медичної довідки з 23 грудня 2014 року по 27 листопада 2015 року позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною.

Наказом ГУ МВС України від 5 листопада 2015 року №594 о/с відповідно до пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів з 6 листопада 2015 року.

ОСОБА_1 оскаржив зазначений наказ у судовому порядку.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 18 травня 2016 року у справі №820/11676/15 адміністративний позов задовольнив частково. Скасував наказ ГУ МВС України в Харківській області від 5 листопада 2015 року №594 о/с. Поновив позивача на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м.Люботин) Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області. В частині поновлення на посаді позивача постанову суду звернуто до негайного виконання. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 15 листопада 2016 року скасував постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні адміністративного позову про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з прийняттям в цій частині нової постанови про стягнення з ГУ МВС України в Харківській області на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 2364,57 грн. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Наказом Голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Харківській області від 7 червня 2016 року №15 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського РВ ГУ МВС У в Харківській області з 6 листопада 2015 року, що підтверджується записом у послужному списку позивача. Проте, фактично до робочого місця та виконання службових обов`язків позивача допущено не було.

Листом від 14 червня 2018 року ГУ МВС України в Харківській області позивача повідомлено, що Закон України «Про міліцію» та наказ МВС України від 31 жовтня 2007 року №499 втратили чинність, тому відсутні нормативні акти щодо регулювання службової діяльності ОСОБА_1 і нарахування йому грошового забезпечення. Крім того, зазначено, що функціональні обов`язки ОСОБА_1 , його робоче місце та графік роботи не можуть існувати у ліквідованому органі. Отже, відсутність посад, які замішуються особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ в ліквідованому ГУ МВС України, унеможливлює подальше використання ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ. У зв`язку з чим ОСОБА_1 було попереджено про подальше звільнення через скорочення штатів та запропоновано перейти у встановленому порядку на роботу (службу) в інші органи через проходження позивачем конкурсу на заміщення вакантних посад поліцейських у будь-якому регіоні України.

26 червня 2018 року позивач звернувся із заявою до Голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Харківській області, в якій просив: розглянути рапорт від 22 жовтня 2015 року як кандидата на посаду поліцейського відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», та рапорт від 13 липня 2016 року про бажання проходити службу в поліції, отриманий ГУ МВС України в Харківській області 14 липня 2016 року; повторно розглянути по суті його заяви від 13 липня 2016 року і від 28 листопада 2016 року; враховуючи його бажання проходити службу в органах поліції, запропонувати відповідну посаду поліцейського і видати наказ про призначення його на посаду поліцейського в органах поліції; виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 7 червня 2016 року до фактичного працевлаштування і виконати обов`язок щодо сплати податків і обов`язкових платежів із заробітної плати.

ГУ МВС в Харківській області листом повідомило позивача про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад у підрозділах ГУ НП в Харківській області і про те, що після повної ліквідації ГУ МВС України в Харківській області ОСОБА_1 буде звільнено через скорочення штатів. Також повідомило про те, що органи Національної поліції України не є правонаступниками органів міліції.

Згідно витягу з наказу ГУ МВС України в Харківській області від 17 серпня 2018 року №73 о/с, позивача повторно звільнено у запас Збройних Сил України з 17 серпня 2018 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.09.2019 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 17 серпня 2018 року до 23 січня 2019 року скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року залишено без змін.

Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що звільнення ОСОБА_1 з посади дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського РВ ГУ МВС У в Харківській області є протиправним, тому поновлення його на посаді є правомірним та обґрунтованим.

Верховний Суд зазначив, що, зважаючи на те, що відповідачами не вирішено питання щодо можливості проходження служби в поліції, волевиявлення щодо якого було заявлено позивачем, а також з метою повного та всебічного захисту порушених прав ОСОБА_1 , спричиненого незаконними звільненням, Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності зобов`язання ГУ МВС України в Харківській області розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 22 жовтня 2015 року з прийняттям відповідного рішення.

Разом з тим, Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій, що вимога позивача про зобов`язання прийняти його на службу в органи Національної поліції за аналогічною посадою, що заміщується, у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» відноситься до виключних, дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень та розцінюється як вимога про втручання в дискреційні повноваження відповідача, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Верховний Суд також погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Щодо позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 448133,09 грн, Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій, скасовуючи наказ в частині звільнення позивача із займаної посади, зобов`язали ГУ МВС в Харківській області нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, проте без визначення його конкретного розміру.

Крім того, суди не надали правової оцінки тому, що позивач фактично не був допущений на робоче місце і не розглянули вимоги позивача про нарахування грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з першого звільнення до поновлення на посаді за рішенням суду.

У мотивувальній частині постанови від 24 вересня 2019 року суд касаційної інстанції звернув увагу суду першої інстанції на необхідність мотивувати своє рішення в частині позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 448133,09 грн. Тобто, Верховний Суд вказав на те, що суду першої інстанції необхідно визначити конкретний розмір суми коштів, яку належить стягнути на користь позивача за період з 17 серпня 2018 року до 23 січня 2019 року, а також мотивувати своє рішення в частині тієї суми коштів, у стягненні якої було відмовлено (за період з 7 листопада 2015 року до 16 серпня 2018 року). Такі висновки суду касаційної інстанції обумовлені тим, що в оскаржуваних судових рішеннях від 23 січня 2019 року та 18 червня 2019 року суди відповідних мотивів не навели.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що за час вимушеного прогулу, а саме, за період з 17.08.2018 року (моменту прийняття спірного наказу про звільнення №73 о/с від 17.08.2018 року) по 23.01.2019 року, з урахуванням відомостей за попередні два місяці служби позивача згідно довідки за 2014 рік (159 календарних днів вимушеного прогулу), з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 належить стягнути середнє грошове забезпечення в загальній сумі 40,78 грн. х 159 календарних днів, що дорівнює 6484,02 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абз. 1, 6, 7 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 1 розд. ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Пунктом 4 розд. ХІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про національну поліцію» визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п.п. 8-10 розд. ХІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з пп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (далі по тексту Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Абзацом 1 п.24 Положення №114 визначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Статтею 235 Кодексу Законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 Кодексу Законів про працю України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14.01.2014 року у справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту Порядок №100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно з абз.1, 3 п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абз.1, 2 п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, згідно зі ст.94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Пунктом 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 (далі по тексту Порядок №260), встановлено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пунктом 8 Постанови №100 також встановлено можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з календарних, а не робочих, днів, у випадках прямо передбачених законодавством.

За матеріалами справи, позивач з 02.04.2007 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України; з 23.12.2014 року по 27.11.2015 року перебував у відпустці по догляду за дитиною; 06.11.2015 року звільнений зі служби в органах міліції; наказом від 07.06.2016 року поновлено на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції (м. Люботин) Харківського районного відділ (з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 06.11.2015 року; 17.08.2018 року звільнено з займаної посади.

Як встановлено судовим розглядом, позивача фактично не було допущено до виконання службових обов`язків та він фактично не отримував грошове забезпечення до моменту звільнення.

Отже, позивач за останні два місяці перед звільненням фактично не працював.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Також, позивач повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а саме судом.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2018 року (моменту прийняття спірного наказу про звільнення № 73 о/с від 17.08.2018 року) по 23.01.2019 року. При цьому, середнє грошове забезпечення повинно обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці служби, тобто за червень 2018 року і липень 2018 року.

За матеріалами справи, Ліквідаційною комісією Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУМВСУ в Харківській області на виконання ухвал Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року, від 30.03.2020 року, надані довідка нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2009 рік, довідка нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2010 рік, за 2011 рік, за 2012 рік, за 2013 рік, за 2014 рік, які містять дані періоду роботу, відпрацьованих днів та суми нарахованої заробітної плати.

Відповідно до наданої довідки про грошове забезпечення дільничного інспектора міліції Люботинського ВМ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області або довідки про грошове забезпечення на аналогічній посаді за період з 17.08.2017 року по 17.08.2018 року, відповідачем повідомлено, що відповідно до положень ЗУ «Про Національну поліцію», постанови КМУ від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», з 06.11.2015 міліція припинила своє існування.

За період з 28.11.2015 року по 22.04.2019 року відповідачем надано довідку, відповідно до якої грошове забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалось та не виплачувалось.

Остання довідка, яка містить інформацію стосовно виплат, отриманих позивачем за попередні два місяці служби, надана відповідачем за 2014 рік.

З поданої ліквідаційною комісією Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області довідки про грошове забезпечення позивача вбачається, що за листопад 2014 року ОСОБА_1 було нараховано 1080,73 грн. за 30 днів, а за грудень 2014 року 1080,73 грн. за 23 дні.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, середньоденний заробіток позивача складає (1080,73+1080,73 грн.)/(30+23) = 40,78 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за час вимушеного прогулу, а саме, за період з 17.08.2018 року (моменту прийняття спірного наказу про звільнення № 73 о/с від 17.08.2018 року) по 23.01.2019 року, з урахуванням відомостей за попередні два місяці служби позивача згідно довідки за 2014 рік (159 календарних днів вимушеного прогулу), з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (в особі Ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 належить стягнути середнє грошове забезпечення в загальній сумі 40,78 грн. х 159 календарних днів, що дорівнює 6484,02 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для стягнення з ГУ МВС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 16.08.2018 року та з 17.08.2018 року по 23.01.2019 року у розмірі 487 421 грн. 48 коп. є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача, що застосований судом першої інстанції порядок розрахунку суми стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2018 року по 23.01.2019 року не відповідає вимогам Порядку №100, оскільки цей порядок в жодному своєму пункті не передбачає можливість брати нараховані суми виплат за довільний (на розсуд суду) період, а саме: за листопад-грудень 2014 року, в той час коли звільнення відбулось у серпні 2018 року, колегія суддів зазначає, що відповідно до довідки Ліквідаційної комісії Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області про нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 28.11.2015 року по 22.04.2019 року, у зазначені періоди грошове забезпечення позивачу не нараховувалось та не виплачувалось (т.3 а.с. 245).

При цьому, посилання позивача, що час вимушеного прогулу починається з моменту першого звільнення, а саме з 06.11.2015 року по 16.08.2018 року (перебування у фактичних трудових відносинах після поновлення на посаді за рішенням суду) та з 17.08.2018 року (друге звільнення) по день ухвалення рішення - 23.01.2019 року, відхиляються колегією суддів, оскільки позивача фактично не було допущено до виконання службових обов`язків та він фактично не отримував грошове забезпечення до моменту звільнення.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не були взяті обов`язкові висновки та мотиви Верховного Суду, викладені у постанові від 24.09.2019 року, оскільки суд першої інстанції мотивував своє рішення в частині позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 448133,09 грн., визначив конкретний розмір суми коштів, яку належить стягнути на користь позивача за період з 17 серпня 2018 року до 23 січня 2019 року, а також мотивував своє рішення в частині тієї суми коштів, у стягненні якої було відмовлено (за період з 7 листопада 2015 року до 16 серпня 2018 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та не можуть бути підставами для його скасування.

У свою чергу, щодо доводів апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про неврахування судом першої інстанції, що позивач проходив службу у Харківському РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУМВС України в Харківській області, яке має статус самостійної юридичної особи та знаходиться в стані припинення, а не на посаді ГУМВС України в Харківській області, то колегія суддів зазначає, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, у тому числі і стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

У Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.07.2019 року у справі №815/6557/16.

Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги відповідача не містять нових аргументів, які не були враховані судом першої інстанції під час вирішення справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 та зводяться до дублювання доводів у відзиві на позовну заяву, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 по справі № 520/8684/18 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 22.03.2021 року