Справа № 496/5014/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 496/5014/19
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Єщенка О.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1 та третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Біляївського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до Біляївського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області, в якій позивачка, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просила: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400 грн.; визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

В обґрунтування позову зазначено, що постанови по ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року є протиправними, оскільки прийняті без встановлення будь-яких фактів та/або порушень нею порядку та правил, та не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, відображають лише суб`єктивну думку виконавця, а отже є протиправними. Також позивачка зазначає, що акти виконавця про нібито встановлене невиконання рішення суду вона не підписувала.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову повністю.

В судове засідання 17 березня 2021 року крім апелянта та третьої особи з`явився державний виконавець Біляївського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Лебедєв Є.Є., який однак не був допущений судом до участі у справі в якості представника відповідача з огляду на відсутність документів, які б підтверджували його повноваження на представництво (в наявності було лише посвідчення державного виконавця).

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2018 року Біляївський районний судом Одеської області прийняв рішення по справі № 496/4021/18 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітніми онуками, яким вказаний позов було частково задоволено.

30 січня 2019 року на підставі виконавчого листа № 496/4021/18 від 22 січня 2019 року відкрито виконавче провадження №58244102 про зобов`язання ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні зі своїми онуками, встановивши такий спосіб участі: регулярна зустріч тривалістю три години один вихідний день в тиждень (субота або неділя) за узгодженням сторін в присутності матері дітей, місце зустрічей залишити на узгодження сторін.

30 червня 2019 року відповідач виніс постанову по ВП №582441 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення в повному обсязі.

23 жовтня 2019 року відповідач виніс постанову по ВП №582441 на підставі заяви ОСОБА_1 про відновлення виконавчого провадження, оскільки боржниця (позивач) не виконує зобов`язання, покладені на неї судом.

18 листопада 2019 року державний виконавець склав акт про встановлення невиконання боржником рішення суду.

18 листопада 2019 року відповідач виніс постанову по ВП №582441 про накладення штрафу на позивачку у розмірі 1700,00 грн. за невиконання рішення суду.

12 грудня 2019 року державний виконавець склав акт про встановлення невиконання боржником рішення суду.

13 грудня 2019 року відповідач виніс постанову по ВП №582441 про накладення штрафу на позивачку у розмірі 3400,00 грн. за невиконання рішення суду та зобов`язав її виконати рішення протягом десяти робочих днів, а також попередив про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

13 грудня 2019 року відповідач виніс постанову по ВП №582441 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Винесення вказаних постанов і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за результатом дослідження актів відповідача від 18 листопада 2019 року та від 12 грудня 2019 року встановлено, що вони не відповідають вимогам Інструкції, оскільки в них відсутнє посилання на час та місце побачення, реквізити виконавчого документа, суть проведених виконавчих дій, повного найменування осіб, які були присутні (а.с.64, 67). При складенні акту були відсутні поняті та інші особи, які повинні були бути залученими при проведенні виконавчих дій. Крім того, в актах міститься підпис лише стягувача, підпис державного виконавця М.М. Горділовського відсутній.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції частково правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України лише в частині з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно- владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно- правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність і майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Крім того, спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до його порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Положеннями статті 64-1 Закону передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Колегія суддів зазначає, що для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду.

Так, звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_3 просила, зокрема, визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Як було зазначено, 12 грудня 2018 року Біляївський районний суд Одеської області виніс рішення по цивільній справі № 496/4021/18 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітніми онуками, яким вказаний позов було частково задоволено. З аналізу вказаного рішення Біляївського районного суду Одеської області вбачається, що воно винесене на підставі норм Цивільного процесуального кодексу України та Сімейного кодексу України.

30 січня 2019 року на підставі виконавчого листа № 496/4021/18 від 22 січня 2019 року відкрито виконавче провадження №58244102 про зобов`язання ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні зі своїми онуками, встановивши відповідний спосіб участі.

Приймаючи вказану постанову ВП №582441 від 13 грудня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, відповідач виходив з того, що ОСОБА_3 не було виконано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року по цивільній справі № 496/4021/18.

За змістом статей 15-16, 21 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на факт оскарження ОСОБА_3 постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, прийнятої в межах виконавчого провадження, розпочатого з метою виконання судового рішення по цивільній справі, оскарження вказаної постанови повинно відбуватись за правилами тієї юрисдикції, в якій прийнято судове рішення та видано виконавчий документ, що узгоджується з положеннями ст.74 Закону.

За практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про належність розгляду позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами за правилами ЦПК України, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині оскарження вказаної постанови відповідача підлягає скасуванню, а справа закриттю у вказаній частині позовних вимог.

При цьому, стосовно оскарження постанови про накладення штрафу на позивачку у розмірі 3400,00 грн. колегія суддів зазначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19).

Відповідно до ч.3 ст. 641 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною статті 75 цього Закону. У постанові зазначається вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст.75 Закону передбачено, що у разі невиконання без поважних причин встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Так, звертаючись з даним позовом ОСОБА_3 просила, зокрема, визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВП № 58244102 від 13 грудня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн., винесену відповідачем за не виконання боржником рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року по справі № 496/4021/18.

З наведенного вбачається, що саме наявність/відсутність факту виконання ОСОБА_3 вказаного судового рішення і є предметом даних спірних правовідносин та підлягає доведенню сторонами в процесуальному порядку.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, приймаючи спірну постанову відповідач посилався на ту обставину, що 12 грудня 2019 року під час перевірки виконання боржником рішення суду встановлено повторне не виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року по справі № 496/4021/18, в зв`язку з чим було складено акт державного виконавця.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема, акту державного виконавця від 12 грудня 2019 року (а.с.67) не вбачається яким чином державний виконавець встановив факт не виконання позивачкою вказаного рішення суду, в акті не зазначено, які саме дії було вчинено відповідачем для встановлення вказаного факту.

Слід додати, що вказаний акт не містить посилання на реквізити виконавчого документа, суть проведених виконавчих дій, повного найменування осіб, які були присутні, більше того у вказаному акті відсутній підпис державного виконавця М.М. Горділовського, що не дає підстав для сприйняття вказаного акта, як чинного документа, складеного в межах відповідного виконавчого провадження.

Крім того, в акті не зазначено понятих та інших осіб, які повинні були бути залученими при проведенні виконавчих дій, з чого можна зробити висновок, що такі особи не залучались.

Окремо колегія суддів зазначає, що факт не виконання рішення суду може бути доведений не лише вказаним актом відповідача, такими доказами можуть бути, зокрема, письмові та усні пояснення державного виконавця надані суду, в тому числі, в судовому засіданні.

Разом з тим, слід зазначити, що на численні виклики суду керівником відповідача не було забезпечено явку представника відповідача, повноваження якого підтверджувались належним чином, в зв`язку з чим судом було притягнуто керівника відповідача до відповідальності. Наведені обставини щодо не забезпечення явки позбавили відповідача можливості обґрунтувати винесення спірної постанови належним чином.

Отже, з аналізу наведеного вбачається відсутність доведеного державним виконавцем, як суб`єктом владних повноважень, факту не виконання ОСОБА_3 рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року по справі №496/4021/18, що виключає можливість притягнення позивачки до відповідальності та винесення спірної постанови відповідачем ВП № 58244102 від 13 грудня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн..

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн..

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції частково допущено порушення норм процесуального права, що призвело до часткового неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині з закриттям провадження щодо вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Винести в цій частині нову постанову, якою провадження по справі в частині позову про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця ВП №58244102 від 13 грудня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами закрити.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 березня 2021 року.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Єщенко О.В. Шевчук О.А.