Справа № 160/16421/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, у якій просять:
- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 10.09.2020 № 787-УБД;
- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 10.09.2020 № 790-УБД;
- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 10.09.2020 № 785-УБД;
- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документаціїі з землеустрою" від 10.09.2020 № 786-УБД;
-визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документаціїі з землеустрою" від 10.09.2020 № 796-УБД;
- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 14.09.2020 № 852-УБД;
29.05.2020 кожен із позивачів подав до головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність.
За результатами розгляду зазначених клопотань головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області прийняло рішення у формі наказів про відмову у наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою з формулюванням, згідно з яким земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування.
Ураховуючи вищевикладене, позивачі просили суд визнати вказані дій протиправними та зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою запропоновано відповідачу надати відзив на позов у строк, який не може бути менший, ніж передбачено п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.
Земельна ділянка площею 33,0000 га, на яку претендують позивачі вже є сформованою та знаходиться в загальному масиві, який перебуває в оренді ТОВ «Васильківське-Агро» згідно договору оренди земельної ділянки, поділ на частини вказаного масиву не здійснювався.
Об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка сформована як об`єкт цивільних прав.
На думку відповідача, законодавством не передбачено, що рішення має бути із конкретно визначеним результатом, тільки позитивним. Під дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень є: обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною, тому головне управління має право приймати рішення на власний розсуд.
У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
29.05.2020 кожен із позивачів подав до головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
За результатами розгляду вказаних клопотань головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області прийняло рішення у формі наказів про відмову у наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою: наказ від 10.09.2020 № 787-УБД; наказ від 10.09.2020 № 790-УБД; наказ від 10.09.2020 № 785-УБД; наказ від 10.09.2020 № 786-УБД; наказ від 10.09.2020 № 796-УБД; наказ від 14.09.2020 № 852-УБД.
Підставою для відмови відповідачем зазначається, що відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Отже, позивачам було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на підставі вищевикладених підстав.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд врахував норми чинного законодавтсва, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України (далі-ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.
Згідно з ч.1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. в) частина третя статті 116 ЗК України).
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.
У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у ст. 118 ЗК України.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
У ч. 7 ст. 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом) та письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду.
Відповідно до правового висновку КАС ВС, зазначеному у постанові від 01 жовтня 2020 р. у справі № 120/4116/19-а у подібних правовідносинах: «Аналіз ст. 186-1 ЗК України, ст. 50 Закону України "Про землеустрій" у взаємозв`язку зі ст. 116 ЗК України свідчить, що письмова згода землевласника (землекористувача), засвідчена нотаріально, є необхідною частиною документації, що включається до проекту землеустрою.
Отже, на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, достатнім є долучення до клопотання заявника на отримання дозволу письмової згоди землевласника (землекористувача), засвідченої нотаріально. Проте на стадії затвердження проекту землеустрою бажана до відведення земельна ділянка має бути вільною».
Таким чином, вказане товариство виконало вимоги ч. 6 ст. 118 ЗК України, якою передбачено, що до клопотання додаються, в т.ч. погодження землекористувача.
В свою чергу, як встановлено судом з матеріалів справи, звертаючись з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, позивачі виконали умови ч. 6 ст. 118 ЗК України та надали вказану нотаріальну заяву (письмову згоду) на вилучення спірної частини земельної ділянки.
З огляду на вищевикладене, відмова відповідача у наданні дозволу з формулюванням, передбаченим ч. 5 ст. 116 ЗК України, відповідно до якої земельні ділянки передаються у власність чи користування після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом, не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки орендар, ТОВ «Васильківське-Агро», надав нотаріальну згоду землекористувача на вилучення частини земельної ділянки на момент подання позивачами клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою цієї земельної ділянки.
Відтак, суд вважає, що оскаржувані накази головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність є протиправними та підлягають скасуванню в судовому порядку.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою суд зазначає наступне.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано ч. 7 ст. 118 ЗК України.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Такі ж висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 440/793/19, від 02.04.2020 року у справі № 826/568/19, а також від 02.07.2020 року у справі за № 825/2228/18.
Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Такий спосіб захисту порушеного права в повному обсязі відповідає повноваженням суду, визначеним ч. 4 ст. 245 КАС України. При цьому, суд враховує, що за встановлених у справі обставин всі умови для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розташованої на території позивачем виконано.
Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд робить висновок, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивачів, покладену в основу позовних вимог, а відтак, позовну заяву належить задоволити у повному обсязі.
Решта доводів сторін висновків суду за наслідками розгляду даної справи не спростовують.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. ч. 1-3ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.
Розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 139, 244, 245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 10.09.2020 № 787-УБД.
Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 10.09.2020 № 790-УБД.
Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 10.09.2020 № 785-УБД.
Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 10.09.2020 № 786-УБД.
Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 10.09.2020 № 796-УБД.
Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 14.09.2020 № 852-УБД.
Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук