Справа № 380/9036/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9036/20 пров. № А/857/2353/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/9036/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Сасевичем О.М. у м. Львів Львівської області 14.12.2020 в порядку спрощеного позовного провадження, дата складення повного судового рішення 18.12.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі також ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «в» статті 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі також Закон № 2262- XII), з урахуванням вимог частини третьої статті 50 Закону № 2262-ХІІ з 16.11.2018 року (дати виповнення 45-річного віку).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення є безпідставним, прийняте з порушенням норм чинного законодавства, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо права позивача на призначення пенсії відповідно до пункту «в» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, оскільки за вимогами вказаної норми в редакції, як від 08.07.2011, так і в редакції, що діяла до 08.07.2011, пенсія за вислугу років призначається при досягненні особою на день звільнення з військової служби 45-річного віку та наявності встановленої календарної вислуги років, однак на час звільнення позивач 45-річного віку не досяг, а на дату звернення до пенсійного органу необхідної вислуги років, передбаченої чинною редакцією цієї норми (20 років) не набув, відтак, на думку скаржника, відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років є правомірною.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 01.08.1991 року по 21.11.2006 року проходив безперервну військову службу у Збройних Силах України.

Згідно витягу з наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.11.2006 №528 (по особовому складу), ОСОБА_1 звільнений з військової служби, відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України за підпунктом «в» пункту 63 (за стоном здоров`я). В наказі також було визначено, що позивач звільняється у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Наказом начальника штабу першого заступника командувача військ Західного оперативного командування від 08.12.2006 № 141 позивач виключений зі списків особового складу та направлений на військовий облік до Пустомитівсько-Городоцького ОРВК Львівської області А-034898.

Вислуга років ОСОБА_1 становить 15 років 03 місяці 21 день.

29.01.2020 року позивач подав документи та заяву про призначення пенсії за вислугу років встановленого зразка до ГУ ПФУ у Львівській області через Львівський обласний військовий комісаріат, згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1 (надалі також Порядок № 3-1).

За наслідками розгляду вищезгаданого подання і документів, які надійшли із ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач рішенням від 04.09.2020 року № б/н відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років, керуючись пунктом «в» статті 12 Закону № 2262-XII, а саме у зв`язку з тим, що на час звернення позивача із заявою редакція даної статті передбачає наявність 20 років вислуги.

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення за призначенням пенсії заявнику виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції, обставинам справи та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з пунктом 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Законом України від 15.06.2004 № 1763-IV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» (надалі також - Закон № 1763-IV) встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.

Згідно з пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV (у редакції на час звільнення позивача зі служби та на час звернення за призначенням пенсії) військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Статтею 3 цього ж Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01.01.2004.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону № 2262-XII.

Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час звільнення позивача, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених зі служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що набрав чинності з 29.04.2006 (надалі також - Закон № 3591-IV), внесено зміни до Закону № 2262-XII. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом «в», відповідно до якого пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону № 1763-IV.

Пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV (у чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії редакції, зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01.10.2011) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, Державному департаменті України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Також у Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи із положень пункту 11 статті 1 Закону № 1763-IV та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV, чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу для учасників даних правовідносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа № 539/3872/14-а), від 16 липня 2019 року (справа № 686/651/17), від 21 листопада 2019 року (справа №331/1442/17), від 14 квітня 2020 року (справа №260/450/19), від 21 травня 2020 року (справа№ 460/286/19), яка відповідно до частини п`ятої статті .242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, із досягненням 45-річного віку, а саме з 16.11.2018, позивач набув передбачене пунктом «в» статті 12 Закону № 2262-XII право на призначення пенсії за вислугу років.

У розрізі викладеного, суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства.

Згідно зі статтею 316 317 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, не допустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального права, підстави длоя зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 290, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/9036/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула