Справа № 440/8037/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Супрун Є.Б.

09 березня 2021 р.Справа № 440/8037/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Знамя ЛМН» на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Знамя ЛМН» до Полтавської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

В с т а н о в и в:

30.12.2020 року позивач ТОВ «Знамя ЛМН» звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення двадцять дев`ятої сесії п`ятого скликання Полтавської міської ради від 14.08.2008 року в частині припинення права користування ДП «ВО «Знамя» земельною ділянкою по вул. Автобазівський, 2/9 у м. Полтава загальною площею 7,9701 га та переведення її до земель запасу.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з цим позовом на захист порушеного (на його думку) права користування на вказану ним земельну ділянку, тобто, даний спір виник із майнових відносин приватноправового характеру. Спір публічно-правового характеру між позивачем та відповідачем відсутній, з урахуванням чого дану справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Суд роз`яснив позивачу право на звернення з даним позовом до суду в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ТОВ «Знамя ЛМН» просить скасувати означене судове рішення та прийняти нове, яким адміністративну справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Скаржник зазначає, що суд помилково встановив факт наявності договірних відносин між позивачем та відповідачем та прийшов до хибного висновку про те, що даний спір є приватноправовим та підлягає розгляду у господарському суді, оскільки позивачем 10.08.2020 року лише подано заяву до відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для укладання договору оренди землі, в процесі підготовки якої і з`ясувалось про існування спірного індивідуального акту, який може обмежити інтереси позивача вже після укладання такого договору.

Крім того, позивач зазначив, що Великою Палатою Верховного Суду у п. 30 постанови від 15.10.2019 року у справі № 911/1834/18 зроблено наступний висновок: спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним, Господарським кодексом України і, по-друге, наявність спору про право, що виникає з відповідних відносин.

Скаржник вважає, що в даному випадку відсутні передумови для розгляду спору господарським судом чи судом загальної юрисдикції.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч.1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Знамя ЛМН» задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних відносин, предмет спору та характер спірних матеріальних відносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;

або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг;

або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового розгляду.

Суб`єктом владних повноважень, згідно зі ст. 4 КАС України, є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг, при цьому ці управлінські функції чи адміністративні послуги суб`єкт здійснює саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

У випадку ж якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних відносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції та, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2.10.2018 року у справі № 911/488/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.04.2020 року у справі № 727/8819/16-а зазначила, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних відносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Судом установлено, що рішенням двадцять дев`ятої сесії п`ятого скликання Полтавської міської ради від 14.08.2008 року було припинено право користування ДП «ВО «ЗНАМЯ» земельною ділянкою по вул. Автобазівській, 2/9 у м. Полтаві, площею 7,9701 га.

Цим же рішенням органу місцевого самоврядування земельна ділянка по вул. Автобазівській, 2/9 у м. Полтаві, площею 7,9701 га, переведена до земель запасу.

Звертаючись до адміністративного суду з цим позовом ТОВ «Знамя ЛМН» зазначає, що товариству повинно належати право оренди земельною ділянкою, площею 7,9701 га, розташованої у м. Полтаві по вул. Автобазівській, 2/9. На сьогоднішній день, як вказує позивач, вказана земельна ділянка, перебуваючи у складі земель запасу, частково вже розподілена іншим особам, що суттєво впливає на можливість повноцінної експлуатації ТОВ «Знамя ЛМН» власних будівель та споруд, що знаходяться на земельній ділянці, а також інженерних мереж, що є складовою частиною будівель та споруд. У зв`язку з чим, підприємство, відповідно до ч. 3 ст. 415 Цивільного кодексу України, не може набути право користування земельною ділянкою по вул. Автобазівській, 2/9 у м. Полтаві, площею 7,9701 га, що порушує його законні інтереси та права.

Колегія суддів зазначає, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що ст. 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Колегія суддів також зазначає, що позивач оскаржує ненормативний акт органу місцевого самоврядування від 14.08.2008 року про припинення права користування земельною ділянкою ДП «ВО «ЗНАМЯ» (29.05.2006 року між ДП «ВО «ЗНАМЯ» та виконавчим комітетом Полтавської міської ради був укладений договір оренди земельною ділянкою, площею 7,9701 га, розташованої у м. Полтаві по вул. Автобазівській, 2/9, на строк до 24.03.2011 року), яка є комунальною власністю, а міськрада під час здійснення повноважень власника землі є рівноправним суб`єктом земельних відносин.

Крім того, відповідач як власник землі вільний у виборі суб`єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснює владних управлінських функцій.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що між позивачем та відповідачем виник спір про цивільне право, і подальше оспорювання правомірності позбавлення ДП «ВО «ЗНАМЯ» права оренди на означену вище земельну ділянку, шляхом припинення права користування, не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права оренди на земельні ділянки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ТОВ «Знамя ЛМН» до Полтавської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення належить відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги означені висновку колегії суддів не спростовують.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуальності права (ч. 1 ст. 315 КАС України).

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Знамя ЛМН» залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Постанова у повному обсязі складена і підписана 19 березня 2021 року.