Справа № 600/235/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/235/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 з 21 листопада 2016 року пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позов обґрунтовано тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовило позивачу у переведенні на пенсію державного службовця у зв`язку з відсутністю необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. Зокрема, їй не зараховано період проходження військової служби та служби в органах внутрішніх справ. Вказану відмову позивач вважає протиправною та такою, що порушує її права, оскільки нормами Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03 травня 1994 року, чинного до 01 травня 2016 року (в період проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ), визначались посади і органи, час роботи в яких за заховується до стажу державної служби, до яких у тому числі відносяться посади керівних працівників і спеціалістів в апараті органів внутрішніх справ.

Ухвалою суду від 27 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що згідно із Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VII (далі - Закон №889-VII) право на призначення пенсії державного службовця мають виключно особи, які працювали на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, які визначені виключно статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ) та актами Кабінету Міністрів України. Підтвердженням того, що посада віднесена до категорій посад державних службовців, є отримання в період роботи рангу державного службовця. Зазначив, що згідно з пунктом 17 частини третьої статті 3 Закону №889-VII дія цього Закону не поширюється на осіб начальницького і рядового складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання. Звертав увагу на те, що працівники органів МВС жодним нормативним актом не віднесені до відповідних категорій посад державних службовців, а в період роботи вони отримують надбавку за спеціальне звання, а не за ранг державного службовця. Стаж державної служби дає право на встановлення надбавки за вислугу років та визначення кількості днів щорічної відпустки, а стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, дає право на призначення пенсії відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VII. У зв`язку з наведеним відповідач вказав на безпідставність посилань позивача на норми постанови Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283, оскільки такими не віднесено посади працівників органів внутрішніх справ зі спеціальним званням до відповідних категорій посад державних службовців. Крім цього, відповідач наголосив на тому, що підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії є відсутність права на даний вид пенсії, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, а не стаж державної служби. Також безпідставною, на думку відповідача, є вимога позивача призначити їй пенсію з 21 листопада 2016 року, оскільки згідно з нормами постанови Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Заява встановленого зразка про призначення пенсії подана позивачем 12 листопада 2020 року, а тому відсутні підстави для призначення їй пенсії з 21 листопада 2016 року. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно із записами трудової книжки позивач у період з 28 вересня 1984 року по 09 липня 1988 року проходила військову службу, а з 01 жовтня 1991 року по 26 грудня 2007 року перебувала на службі в органах внутрішніх справ.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що з 27 грудня 2007 року позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ.

Як вбачається з трудової книжки позивача, починаючи з 07 червня 2012 року вона перебувала на посадах державної служби, що також не заперечується відповідачем.

З 25 липня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади державної служби Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області згідно вимог пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на державній службі (65 років).

12 листопада 2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про переведення її на пенсію державного службовця, за результатами розгляду якої відповідач листом від 14 грудня 2020 року №2400-1706-8/35282 відмовив у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Як вбачається зі змісту вказаного листа, відповідачем встановлено, що стаж державної служби позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців складає 8 років 1 місяць 18 днів, до якого зараховано період роботи з 07 червня 2012 року по 25 липня 2020 року в Управлінні державної міграційної служби України в Чернівецькій області. Також зазначено, що положеннями Закону №889-VII (пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень) передбачено право на призначення пенсії державного службовця виключно тим особам, які працювали на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та набули необхідний спеціальний стаж станом на 01 травня 2016 року.

Не погоджуючись з указаною відмовою, ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається з обставин справи, спірним у ній є питання зарахування періодів проходження позивачем військової служби з 28 вересня 1984 року по 09 липня 1988 року та служби в органах внутрішніх справ з 01 жовтня 1991 року по 26 грудня 2007 року до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

При цьому, як свідчать наявні у справі матеріали, вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Водночас відповідачем відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну служби» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, оскільки такий становить 8 років 1 місяць 18 днів, до якого зараховано період роботи з 07 червня 2012 року по 25 липня 2020 року в Управлінні державної міграційної служби України в Чернівецькій області.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), в якому статтею 1 визначено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно з пунктом 7 частини другої статті 46 Закону №889-VIII до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом з цим, законодавством визначено певні умови, за наявності яких особи мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статті 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, особа має право на призначення їй пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у разі наявності в неї станом на 01 травня 2016 року стажу державної служби: 10 років за умови перебування особи станом на 01 травня 2016 року на посаді державної служби; 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на посаді державної служби.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15 ), у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (чинний до 01 травня 2016 року) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби (далі Порядок №283 в редакції, чинній на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ).

Зокрема, абзацом 3 пункту 2 Порядку №283 було визначено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби.

Крім цього, абзацом п`ятим пункту 3 Порядку №283 передбачалось, що до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Отже, враховуючи положення пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, при обчисленні стажу державної служби позивача підлягають застосуванню наведені вище норми Порядку №283, а тому періоди перебування на військовій службі (з 28 вересня 1984 року по 09 липня 1988 року) та на службі в органах внутрішніх справ (з 01 жовтня 1991 року по 26 грудня 2007 року) підлягають зарахуванню до стажу державної служби позивача.

Враховуючи вказані періоди, а також період роботи з 07 червня 2012 року по 25 липня 2020 року на державній службі в Управлінні державної міграційної служби України в Чернівецькій області, стаж державної служби позивача складає більше 20 років, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних Закону №889-VIII є достатнім для переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

За таких обставин безпідставним є висновок відповідача, наведений у листі від 14 грудня 2020 року №2400-1706-8/35282, про відсутність підстав для переведення позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" у зв`язку з відсутністю необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на норми Податкового кодексу України, оскільки позивач проходила військову службу та службу в органах внутрішніх справ і не перебувала на посадах державної служби у податкових (контролюючих) органах, а тому при розрахунку стажу державної служби, який даватиме позивачу право на переведення її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну служби», положення Податкового кодексу України застосуванню не підлягають.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача у переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити їй пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 21 листопада 2016 року суд зазначає, що згідно приписів частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви.

Оскільки суд дійшов висновку про те, що позивач має право на переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», то, таке переведення повинно бути здійснене з дня подання позивачем відповідної заяви, тобто з 12 листопада 2020 року.

Вимога позивача про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» саме з 21 листопада 2016 року у позові не містить жодних обґрунтувань.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

При вирішенні справи судом також взято до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені з подібних правовідносин у постановах від 30 липня 2019 року у справі №805/3977/15-а та від 27 грудня 2019 року у справі №500/2565/18, які враховуються судом в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Водночас відповідач як суб`єкт владних повноважень у поданому до суду відзиві не довів законність оскаржуваних дій. Його доводи є безпідставними та грунтуються на неправильному застосуванні законодавства до спірних правовідносин.

Відповідно до частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 454,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з дати звернення ОСОБА_1 із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший 12 листопада 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, 58002).

Суддя О.П. Лелюк