Справа № 400/930/21
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2021-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2021 р. № 400/930/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В. В. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до:Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), вул. Артилерійська, 18,Миколаїв,54030
ОСОБА_2 , АДРЕСА_2
про:визнання незаконною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про накладення штрафу у розмірі 64712,50 грн.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтував тим, що відповідачем протиправно винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року (набув чинності 28.08.2018), внесено зміни до закону України "Про виконавче провадження" та встановлено відповідальність у вигляді штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів. Вказана норма почала діяти з моменту набрання чинності законом, з 28.08.2018, тому винесення постанови про накладення штрафу за період, коли вказані норми ще не діяли, є протиправним. Крім того, в резолютивній частині постанови зазначено, що штраф стягується на користь держави, однак абз. 5 ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що суми штрафів перераховуються стягувачу.

Відповідач повідомлений належним чином про розгляд справи, своїм правом не скористався, відзив на позов не надав, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі.

Третя особа пояснень по справі не надала.

В судове засідання з`явився позивач, підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились.

Позивач надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Суд розглянув справу 22.03.2021, відповідно до вимог ст.287 КАС України, без проведення судового засідання, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та Рішення Ради суддів України від 17.03.2020 №19, в порядку письмового провадження, на підставі матеріалів справи.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

22.04.2020 Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №2-3197/2008 від 19.06.2008 року про стягненню з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку.

Державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №8269521 з примусового виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.06.2008 №2-08.

15.10.2019 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу ВП № 8269521, якою за сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів, що перевищує суму відповідних платежів за три роки на боржника, ОСОБА_1 накладено штраф на користь держави у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Таким чином, суд констатує, що Законом прямо передбачений застосований відповідачем до позивача штраф, та відповідно його розмір, а також його обрахунок саме з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Разом з тим, зазначені норми Закону України «Про виконавче провадження» набули чинності лише 28.08.2018, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03.07.2018.

Відповідачем у постанові про накладення штрафу від 15.10.2019 ВП № 8269521 зазначено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на боржника накладено штраф у розмірір 64712,50 грн. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на жовтень 2019 року, заборгованість складає 130820 грн, що сукупно перевищує суму платежів за три роки.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У цьому випадку суд вбачає, що склад правопорушення, передбачений ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» сформульований законодавцем таким чином, що передбачає триваючі дії правопорушника щодо несплати аліментів протягом певного проміжку часу: 1 рік - абз.1 ч.14 ст.71, 2 роки - абз.2 ч.14 ст.71 та 3 роки абз.3 ч.14 ст.71.

Саме несплата аліментів протягом певного часу є складом правопорушення. Без перебігу відповідного часу несплати аліментів, сума несплати, передбачена ч.14 ст.71 Закону, не може утворитися.

Оскільки законодавець прямо пов`язує склад правопорушення з невиконанням боржником своїх обов`язків протягом тих періодів, які зазначені в ч.14 ст.71 Закону, з врахуванням вимог ст.58 Конституції України, необхідною умовою притягнення до відповідальності за ч.14 ст.71 Закону, є те, щоб перебіг цих строків, відбувався вже після набрання чинності ч.14 ст.71 Закону, тобто після 28.08.2018.

З моменту набрання чинності Закону №2475-VIII від 03.07.2018 до моменту застосування державним виконавцем штрафу на підставі ч.14 ст.71 Закону не пройшло ще 3 років, а за таких обставин, станом на 15.10.2019 відповідальність за цією статтею не може бути застосована, оскільки на цей час ще не настав строк, передбачений абзацем 3 ч.14 ст.71 Закону.

Крім того, відповідно до абз. 5 . 14 ст 71 Закону суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова державного виконавця від 15.10.2019 ВП № 8269521 про застосування штрафу до ОСОБА_1 є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позов задовольнити у повному обсязі.

Сума сплаченого позивачем судового збору у сумі 908 гривень підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, представником позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 7500 гривень.

Представником позивача надані докази понесення позивачем судових витрат на правову допомогу в сумі 7500 грн: договір про надання правничої допомоги від 03.11.2020, що був укладений ОСОБА_1 та Адвоктом Кузьміних І.М. ; розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу у сумі 7500 грн; акт приймання-передачі виконаних робіт. При цьому, сторони зазначають, зо роботи проевдені якісно та сплачені замовником згідно проведеного розрахунку. Проте, документів, що підтверджують оплату послуг адвоката, не надано.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17 та від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи надані представником позивача документи, судом встановлено, що Договором передбачено, що обсяг і вартість наданої правничої допомоги визначається у відповідному Розрахунку, який є невід`ємним додатком до Договору. Згідно розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу всього підлягає до сплати 7500 грн. Відповідно до акту здачі - прийняття виконаних робіт сплачена сума становить 7500 грн.

Як вже зазначалось вище, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

В даному випадку в матеріалах справи не містяться докази фактичного понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 7500 грн.

За відсутності платіжного документа про оплату послуг адвоката, надані представником позивача докази не доводять факту реального понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Виходячи з акту приймання-передачі послуг, адвокатом витрачено 15 годин для надання послуг, а вартість години взагалі не визначена. До того ж, предметом спору в даній справі є оскарження постанови про накладення штрафу за несплату заборгованості зі сплати аліментів, що не відноситься до категорії складних справ, неодноразово суди висловлювали свої позиції щодо подібних правовідносин.

З системного аналізу матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн є неспівмірними зі складністю справи, встановлення їхньої дійсності та необхідності, розумності гонорару адвоката з обсягом наданих адвокатом послуг позивачу.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності, у розмірі 500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Артилерійська, 18,Миколаїв,542) задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 15.10.2019 року ВП № 8269521 про накладення штрафу у розмірі 64712,50 грн.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Артилерійська, 18,Миколаїв,542) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1408 (одна тисяча чотириста вісім) гривень.

4. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко