Справа № 320/7271/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м. Київ № 320/7271/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просив суд: визнати протиправними дії Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код юридичної особи 37885812) щодо припинення виплати пенсії з 10.12.2018 року ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );визнати протиправною бездіяльність Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код юридичної особи 37885812) щодо невиплати пенсії за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року в розмірі 29 587 грн 56 коп. ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ); зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код юридичної особи 22933548) виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суму пенсії у розмірі 29 587 грн 56 коп., яка невиплачена за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у розмірі 1 241 грн 69 коп.;стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код юридичної особи 22933548) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 5 768 грн 40 коп. судових витрат, з яких 768 грн 40 коп. - сума сплаченого судового збору, 5 000 грн - сума сплачених витрат на професійну правничу допомогу; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код юридичної особи 22933548) негайно провести нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у межах всієї суми стягнення у розмірі 29 587 грн 56 коп. з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у розмірі 1 241 грн 69 коп.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код юридичної особи 22933548) протягом 1 (одного) місяця з дня набрання рішенням законної сили надати суду звіт про його виконання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 передано адміністративну справу за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем в листі від 05.02.2019 року № 599/06 було повідомлено, що управлінням соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області йому, як внутрішньо переміщеній особі було скасовано довідку від 24.11.2014 року № , що стало підставою для призупинення виплати позивачу пенсії. Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду за захистом порушених прав.

Відповідач, у відзиві на позов повідомив, що суми пенсії невиплачені позивачу за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року будуть ним сплачені після прийняття Кабінетом Міністрів України відповідної постанови, просить залишити позов без задоволення.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких він ґрунтується, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що було встановлено довідкою управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області від 24.11.2014 року № 1, копія якої міститься в матеріалах справи і в якій встановлено адресу фактичного проживання позивача : АДРЕСА_1 .

Листом від 05.02.2019 № 599/06 позивача було повідомлено, що управлінням соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області йому, як внутрішньо переміщеній особі було скасовано довідку від 24.11.2014 року № у зв`язку з відсутністю позивача за місцем його фактичного проживання з посиланням на пп 3,4 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Крім того, тим же листом, було повідомлено, що позивачу з 10.12.2018 року було прийнято рішення про припинення виплати йому пенсії, а 04.02.2019 року комісією було парийнято рішення про відновлення виплати припиненої пенсії позивача з 01.12.2018 року.

21.06.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою про взяття на облік його пенсійної справи у зв`язку з переїздом на місце фактичного проживання за адресою : АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою УСЗН Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 20.06.2019 року № 3244-, копія якої міститься в матеріалах справи.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Суд проаналізувавши наведені сторонами аргументи стосовно своєї позиції з посиланням на відповідні норми законодавства, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, виходить з наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та Накопичувального фонду.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону №1058-IV Пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону №1058-IV Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду №25-рп/2009 (v025p710-09 ) від 07.10.2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Судом встановлено, що підставою припинення виплати пенсії та соціальної виплати позивачу стала перевірка місця фактичного проживання. Водночас ні Закон №1058-IV, ні Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105-XIV не передбачають такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії / страхової виплати.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009р. №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України. Крім того, суд звертає увагу про необхідність застосування до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону №1706-VII визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону №1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій чи страхових виплат.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону №1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулою Закону №1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону №1706-VII).

Таким чином, враховуючи наведені положення Закону №1706-VII, суд вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постановах від 12.12.2018р. у справі №243/4547/17, від 07.02.2019р. у справі №408/2686/17-а, від 12.02.2019р. у справі №243/5451/17 та у справі №243/3113/17, від 22.08.2019р. у справі №636/3447/16-а та від 10.02.2020р. №826/10950/16, і тому суд не знаходить підстав для відступу від зазначених висновків.

Враховуючи те, що позивач перебуває на обліку саме у Васильківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області, що вбачається із матеріалів справи, а відтак позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області є передчасними.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язання Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код юридичної особи 37885812) виплатити ОСОБА_1 суму пенсії у розмірі 29 587 грн 56 коп., яка невиплачена за період з 01.12.2018 по 28.02.2019.

Щодо вимоги позивача про нарахуванням компенсації втрати частини доходів у розмірі 1 241 грн 69 коп., то суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 55 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 3 зазначеного Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.

Статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 6 України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Отже, основною умовою для виплати передбаченої компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах 20.02.2018 (справа №336/4675/17, справа №522/5664/17), від 21.06.2018 (справа №523/1124/17), від 03.07.2018 (справа №521/940/17) та від 15.08.2018 (справа №653/3356/17).

Суд звертає увагу, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, оскільки нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат.

Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та пункті 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Суд зазначає, що на даний час позовна вимога про нарахуванням компенсації втрати частини доходів є передчасною, оскільки не має підстав вважати, що пенсійним органом не буде виплачеано таку компенсацію при проведенні перерахунку пенсії за даним рішення суду у разі набрання ним законної сили.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі №826/856/18.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду ордер на надання правової допомоги від 12.12.2019 року серії КС № 539590, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 369 від 22.02.2010 року, копію договору про надання правової допомоги від 10.12.2019 року, копію акту надання правової допомоги № 1 від 10.12.2019 року, копію квитанції №1 від 12.12.2019 року про сплату 5000,00 грн адвокатському об`єднанню «ЛІТІГЕЙШН ГРУП» за надану правову допомогу, копію виписки з рахунку банку АТ «КРЕДОБАНК» № 648558SB за 12.12.2019 рік.

Як вбачається з попереднього розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, ОСОБА_1 отримано правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 15.02.2019 року у справі за позовом клієнта до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Розмір витрат клієнта складає 5000,00 грн. за 15 годин роботи, пов`язаної з наданням правової допомоги в обсязі визначеному у п. 3.1. розділу 3 вказаного вище договору, а саме : « 3.1.Клієнту надається правова допомога з таких питань: ведення адміністративної справи за позовом Клієнта до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області () про визнання протиправними дій та бездіяльності Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення виплати пенсії з 10.12.2018 року Клієнту та невиплати пенсії за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року у розмірі 29 587 грн 56 коп., зобов`язати виплатити пенсію за цей період з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, шляхом здійснення функцій представництва й правозаступництва щодо майнових прав, охоронюваних законом інтересів з усіма правами, передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, в тому числі з правом пред`явлення позову, зустрічного позову, повній або частковій відмови від позовних вимог, зміну предмету позову повністю або частково, оскарження рішення суду, подання касаційних, апеляційних скарг, подання виконавчого листа до стягнення, а також, отримувати документи, подавати заяви, вести справи в усіх судах з усіма правами, що надані законом Позивачеві, Відповідачеві і третім особам у т.ч. підписувати позовні заяви, завіряти копії документів, знайомитись з матеріалами справи, робити з низ витяги, одержувати копії рішень, ухвал, постанов і інших документів, що є у справі, брати участь у судових засіданнях подавати докази, брати участь у їх досліджені, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, брати участь у виконавчому проваджені, оскаржувати рішення суду, ухвали і постанови суду, розписуватися, сплачувати необхідні платежі а також виконувати вчиняти адвокатські запити до різних фізичних осіб, установ і організацій будь-якої форми власності, відбирати письмові, пояснення, виконувати всі інші права передбачені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". В акті прийому-передачі надання правничої допомоги № 1 від 12.12.2019 вказано, що «Адвокатське об`єднання» надало, а Клієнт прийняв, правову допомогу на виконання умов договору про надання правової допомоги від 10.12.2019, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 12.12.2019 на суму 5000, 00 грн.

У той же час , суд звертає увагу, що аналіз судової практики та матеріалів адміністративного спору з Васильківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області не є тотожним наданню безпосередньо самої правової допомоги.

Згідно вимог ст. 18 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року від 09.06.2017 адвокат інформує клієнта щодо ведення дорученої йому справи, у тому числі щодо правової позиції у справі. До підписання договору про надання професійної правничої (правової) допомоги у справі адвокат повинен з`ясувати всі відомі клієнту обставини, які можуть позначитися на визначенні наявності правової позиції у справі та її змісті, та запитати і вивчити всі відповідні документи, які є в розпорядженні клієнта. Якщо після виконання цих вимог адвокат переконається у наявності фактичних і правових підстав для виконання певного доручення, він повинен неупереджено й об`єктивно викласти їх клієнту і повідомити в загальних рисах, який час і обсяг роботи вимагатиметься для виконання цього доручення та які правові наслідки досягнення результату, якого бажає клієнт. Якщо за наявності фактичних і правових підстав для виконання доручення свідомо для адвоката існує поширена несприятлива (з точки зору гіпотетичного результату, бажаного для клієнта) практика застосування відповідних норм права, адвокат зобов`язаний повідомити про це клієнта.

Тому, враховуючи викладене, судом не приймається до розрахунку витрат на правову надані послуги в цій частині на суму 1000, 00 грн.

Крім того, суд звертає увагу, що, формування пакету документів для подання позову до суду, сплата судового збору не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в стст.1, 19 закону №5076-VI. А тому витрати на здійснення вказаних видів робіт у сумі 500, 00 грн. не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

В частині понесених витрат на складання адвокатом позовної заяви у сумі 3500, 00 грн., суд приходить до висновку, що дана сума підлягає компенсації у сумі 50% пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень суд може під час ухвалення рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.

З урахуванням того, що позивачем в позові не доведено наявність обставин, що можуть слугувати підставами для застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням рішення, зважаючи, що оскільки відсутня реальна загроза невиконання відповідачем рішення у даній справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі. Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Враховуючи те, що судовий збір позивачем було сплачено на користь Київського окружного адміністративного суду міста Києва, то відповідно в Окружного адміністративного суду відсутні повноваження щодо розполіду судових витрат.

Керуючись ст. ст. 2,5-11,19,72,90,-77,139,241-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення виплати пенсії з 10.12.2018 року ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльність Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо невиплати пенсії за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року в розмірі 29 587,56 грн. ОСОБА_1 .

Зобов`язати Васильківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області виплатити ОСОБА_1 (місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховану та невиплачену суму пенсії у розмірі 29 587,56 грн. за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 .

Присудити на користь ОСОБА_1 (місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (08600,м. Васильків, вул. Соборна, ) понесені ним судові витрати на правову допомогу у сумі 1750 (тисяча сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур