Справа № 160/15967/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Справа № 160/15967/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2020р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 17.12.2020р., просить:

1) визнати протиправною відмову відповідача за №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р. у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р.;

2) зобов`язати відповідача:

- призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р.;

- нарахувати та виплати позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за період з 02.04.2020р. по 21.08.2020р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.04.2020р. він через портал електронних послуг Пенсійного фонду України звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058). 27.04.2020р. через електронний портал та 28.04.2020р. засобами поштового зв`язку відповідач направив відповідачеві заяву про надання додаткових документів для вирішення питання про призначення пенсії за віком, до якої надав довідку ПрАТ «ЦГЗК» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №153 від 21.04.2020р. У зв`язку із ненадходженням від пенсійного органу відповідей на вказані заяви, в інтересах позивача було направлено адвокатський запит від 10.07.2020р., на який було надано відмову у призначенні пенсії позивачеві за №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., в якій зазначено про те, що згідно записів трудової НОМЕР_1 позивач працює з 06.10.2003р. на пільговій посаді у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», але уточнювальної довідки, яка повинна відповідати вимогам Постанови №637 від 13.08.1993р., за період роботи не надав. Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки, довідка про підтвердження пільгового стажу роботи позивача з 06.10.2003р. була направлена відповідачеві 27.04.2020р. через портал електронних послуг; з 18.08.2020р. позивачеві була призначена пенсія, незважаючи на те, що ніяких нових документів після попереднього звернення ним до відповідача направлено не було.

Ухвалою суду від 18.01.2021р. було відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.56).

01.03.2021р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що при зверненні 02.04.2020р. із заявою про призначення пенсії уточнюючої довідки за період роботи на пільговій посаді з 06.10.2003р. у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» позивач не надав, натомість, 18.08.2020р. позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах та надав необхідний для цього пакет документів, проте, оскільки така заява була подана після спливу тримісячного строку, пенсія позивачеві призначена з 18.08.2020р. Також і відповідач посилається на дискреційні повноваження пенсійного органу в питаннях призначення пенсії (а.с.61-62).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 19.03.2021р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

02.04.2020р., через Портал електронних послуг Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої позивачем були додані, зокрема, трудова книжка та довідки, які визначають право на пенсію на пільгових умовах №438 від 12.03.2020р. та №194 від 06.03.2020р., що підтверджується копіями відповідної заяви, наявними у справі (а.с.15-18,63).

28.04.2020р. ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про надання додаткових документів для вирішення питання про призначення пенсії, до якої позивачем були додані такі документи, а саме: довідка ПрАТ «ЦГЗК», яка визначає право на пенсію на пільгових умовах, №153 від 21.04.2020р. та копії наказів про атестацію робочих місць, наведена заява була отримана пенсійним органом 04.05.2020р., що підтверджується копіями відповідної заяви та поштового повідомлення, наявними у справі (а.с.19-22).

В подальшому, до пенсійного органу були направлені інформаційний запит від 02.06.2020р. та адвокатський запит №10/07-А від 10.07.2020р. щодо стану розгляду заяви про призначення пенсії позивачеві, що підтверджується змістом їх копій (а.с.23-24,25-26).

За результатами розгляду наведених звернень, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надало, зокрема, копію відмови в призначенні пенсії позивачеві №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., в якій зазначено, що згідно записів трудової НОМЕР_1 позивач працює з 06.10.2003р. на пільговій посаді у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», але уточнювальної довідки, яка повинна відповідати вимогам Постанови №637 від 13.08.1993р., за період роботи не надав (а.с.27-30,75-76).

18.08.2020р. позивач повторно подав до пенсійного органу заяву про призначення пенсії за віком, в якій зазначив про повернення до розгляду заяви від 02.04.2020р. №41, поданої через ВЕБ-портал (а.с.74).

На підставі наведеної заяви позивача, йому була призначена пенсія за віком на пільгових умовах з 18.08.2020р. (а.с.69).

При цьому, до пільгового стажу за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійним органом було зараховано період роботи позивача з 06.10.2003р. у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією розрахунку стажу від 18.08.2020р. (а.с.69-зворот).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з відмовою відповідача, оформленою листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушені права шляхом визнання такої відмови протиправною та зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., а також нарахувати та виплати позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за період з 02.04.2020р. по 21.08.2020р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.3 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058) встановлено, що працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років.

За наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок та страхового стажу, встановленого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 1 частини другої цієї статті, за кожний повний рік зазначених робіт пенсійний вік, встановлений абзацом першим статті 26 цього Закону, зменшується на один рік. При цьому пенсійний вік для жінок не може бути нижчим за вік, встановлений абзацом першим пункту 1 частини другої цієї статті.

Пунктом 3 "Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України за № 383 від 18.11.2005р., передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, мають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч.3 ст.114 Закону №1058 незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, при цьому, за відсутності у трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, як вбачається з матеріалів справи, при розрахунку пільгового стажу позивача при розгляді його заяви від 02.04.2020р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ст.114 Закону №1058, пенсійним органом не було зараховано до пільгового стажу роботи позивача період його роботи з 06.10.2003р. на посаді дробильника у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», шо підтверджується копією розрахунку стажу позивача, наявною у справі (а.с.28-зворот).

Вказані вище періоди не було зараховано відповідачем до пільгового стажу позивача за Списком №1 при вирішенні питання щодо призначення позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах, так як до заяви від 02.04.2020р. позивач не надав уточнювальної довідки, яка повинна відповідати вимогам Постанови №637 від 13.08.1993р., що підтверджується змістом копії листа відповідача №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р. про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах, наявної у справі (а.с.29-30,75-76).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 28.04.2020р. позивач надіслав засобами поштового зв`язку на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про надання додаткових документів для вирішення питання про призначення пенсії, до якої позивачем були додані наступні документи, а саме: довідка ПрАТ «ЦГЗК», яка визначає право на пенсію на пільгових умовах, №153 від 21.04.2020р. та копії наказів про атестацію робочих місць, наведена заява була отримана пенсійним органом 04.05.2020р., тобто, до прийняття пенсійним органом оспорюваної відмови від 15.05.2020р., що підтверджується копіями відповідної заяви, довідки, та поштового повідомлення, наявними у справі (а.с.19-22,36,63).

18.08.2020р. позивач повторно подав до пенсійного органу заяву про призначення пенсії за віком, в якій зазначив про повернення до розгляду заяви від 02.04.2020р. №41, поданої через ВЕБ-портал, на підставі якої позивачеві була призначена пенсія за віком на пільгових умовах з 18.08.2020р. (а.с.69,74).

При цьому, при розгляді заяви позивача від 18.08.2020р., до пільгового стажу за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійним органом було зараховано період роботи позивача з 06.10.2003р. у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на підставі довідки ПрАТ «ЦГЗК» №153 від 21.04.2020р., що підтверджується копією розрахунку стажу від 18.08.2020р. (а.с.69-зворот).

Доказів надання позивачем разом із заявою від 18.08.2020р. іншої довідки на підтвердження пільгового стажу його роботи за період з 06.10.2003р., аніж довідки ПрАТ «ЦГЗК» №153 від 21.04.2020р. відповідачем суду не надано та копії матеріалів пенсійної справи, долученої відповідачем до відзиву на позов, таких доказів також не містять.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу разом із заявою про призначення пенсії від 02.04.2020р. всіх необхідних документів, які підтверджують пільговий стаж роботи позивача у період з 06.10.2003р., зокрема, довідки ПрАТ «ЦГЗК» №153 від 21.04.2020р., яка була долучена позивачем в межах трьохмісячного строку після зверненням за призначенням пенсії, відмова пенсійного органу, оформлена листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., є протиправною.

У відповідності до ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність відмови пенсійного органу, оформленої листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р. з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин встановлених судом, які не спростовані відповідачем жодними доказами.

Є безпідставними, необґрунтованими та відхиляються судом аргументи відповідача про те, що до заяви від 02.04.2020р. про призначення пенсії позивачем не було додано уточнюючої довідки за період роботи на пільговій посаді з 06.10.2003р. у ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», з огляду на те, що зазначене спростовується доказами про надання відповідачеві такої уточнюючої довідки №153 від 21.04.2020р., яка була фактично надана позивачем у порядку, встановленому п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (зі змінами), та отримана відповідачем 04.05.2020р. (а.с.19-22), а, відповідно, при прийнятті оспорюваної відмови 15.05.2020р. за заявою позивача від 02.04.2020р., відповідачем безпідставно не врахована наявність наведеної уточнюючої довідки, що судом визнається як протиправні дії відповідача, які вчинені з порушенням п.1.7 наведеного Порядку №22-1.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність відмови пенсійного органу, оформленої листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи оспорювану відмову, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи оспорювану відмову, оформлену листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., порушив права позивача на пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої відмови протиправною, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

При цьому, у даному випадку, з метою повного захисту порушеного права позивача слід вийти за межі позовних вимог та не лише визнати протиправною оспорювану відмову, оформлену листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., а ще й скасувати її, оскільки саме скасування акту індивідуальної дії є належним способом захисту порушеного права позивача з урахуванням вимог ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., виплату якої здійснити з урахуванням раніше виплачених сум, та з урахуванням того, що судом встановлено протиправність відмови пенсійного органу, оформленої листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., виплату якої здійснити з урахуванням раніше виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Також і, задовольняючи позов у наведеній частині, судом враховується і те, що Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №53 у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.6,42).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р. та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом №0400-0305-8/28628 від 15.05.2020р., у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію за віком відповідно до ст.14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2020р., виплату якої здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва