Справа № 203/575/21
Суддя: Ханієва Ф. М.
Дата ухвалення: 2021-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/575/21
Провадження № 2-а/0203/11/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дьоміної А.Д.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1.,

представника відповідача-3 - Бессонової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельника Віталія Володимировича, провідного спеціаліста-інспектора з паркування відділу тимчасового затримання транспортних засобів Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Данилевичюте Ілони, Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови, визнання протиправними та незаконними дій,

встановив:

11.02.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельника Віталія Володимировича (далі - відповідач-1), провідного спеціаліста-інспектора з паркування відділу тимчасового затримання транспортних засобів Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Данилевичюте Ілони (далі - відповідач-2), Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (далі - відповідач-3, Інспекція), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 284775282 до повідомлення серії ІД № 00266539 від 14.01.2021 року та закрити справу про адміністративне правопорушення;

- визнати протиправними дії провідного спеціаліста - інспектора з паркування відділу тимчасового затримання транспортних засобів Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Данилевичюте Ілони щодо складання акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 7669 від 25.11.2020 року;

- зобов`язати Інспекцію з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради () відшкодувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн (десяти тисяч гривень);

- стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 2270,00 грн.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона не скоювала адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), щодо якого відповідачем-1 було винесено у відношенні неї оскаржувану постанову. Також, за поясненнями позивача, вона працює суддею Третього апеляційного адміністративного суду та дізналась про існування оскаржуваної постанови лише під час судового розгляду адміністративної справи, коли Інспекцією з цього приводу їй був заявлений відвід, а вона заявила самовідвід, який був задоволений. Також, як зазначила позивач, 04.02.2021 року після спілкування зі своєю донькою ОСОБА_2 вона дізналась, що дійсно 25.11.2020 року за адресою місця проживання її доньки, а саме: АДРЕСА_1 , її автомобіль Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , був евакуйований.

Так, як зазначила позивач, її донька користується вказаним автомобілем на законних підставах. Вона тимчасово припаркувала його біля під`їзду, піднялась у свою квартиру на обід. Водночас, коли донька позивача вийшла з квартири через 30 хвилин, то автомобіля вже не було біля під`їзду. Після дзвінка в поліцію вона дізналась, що автомобіль був евакуйований. Донька позивача 25.11.2020 року повністю сплатила суму штрафу, витрати на евакуацію та збереження автомобіля та в той же день забрала автомобіль. Отже, як зазначила позивач, вже станом на 27.11.2020 року, в тому числі станом на день прийняття оскаржуваної постанови 14.01.2021 року, відповідач-3 вже володів інформацією щодо повної сплати штрафу, інформація про що також містилася на його офіційному веб-сайті.

Крім того, 27.11.2020 року донька позивача направила запит до Інспекції про надання публічної інформації за вх. № 4/5789 та в цей же день 27.11.2020 року написала заяву, в якій зазначила, що саме вона особисто 25.11.2020 року припаркувала автомобіль Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , який був евакуйований за адресою: АДРЕСА_1 , надала копію водійського посвідчення та свідоцтво про реєстрацію автомобіля. Інспекція, у свою чергу, повідомила доньку позивача листом від 03.12.2020 року № 4/7-131538 про те, що необхідно продовжити строк для розгляду запиту на інформацію. Позивач зазначила, що її донька користується вказаним автомобілем на законних підставах за її згодою як власника та про що є відповідний запис у свідоцтві про реєстрацію автомобіля, має посвідчення водія, а всі необхідні документи надавались її донькою ОСОБА_2 Інспекції.

При цьому, посилаючись на положення ч. 3 ст. 14-2 КУпАП, ч. 1 ст. 279-3 КУпАП, позивач вказала, що відповідач-1 перед прийняттям оскаржуваної постанови не перевірив наявності підстав, що звільняють позивача від адміністративної відповідальності та всупереч вимогам чинного законодавства прийняв оскаржувану постанову.

Крім того, позивач вважає, що оскаржувана постанова була прийнята з порушенням норм ст.ст. 280, 283 КУпАП, оскільки не було з`ясовано, яке саме правопорушення було скоєно (зупинка чи стоянка), невірно описано обставини правопорушення (не зазначено здійснено зупинку чи стоянку), в той час, коли відповідачем-1 зазначено порушення пп. д) п. 15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху (стоянка). Тобто, на думку позивача, оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Тим більше, позивач зазначила, що відповідачем-2 протиправно та незаконно в порушення ст. 265-4 КУпАП, Порядку тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів та їх зберігання було складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 669 від 25.11.2020 року, згідно з яким незаконно та протиправно було тимчасово затримано її автомобіль Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 .

При цьому своїми протиправними діями відповідачі спричинили позивачу моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 10000,00 грн та просить суд відшкодувати їй моральну шкоду завдану незаконними діями відповідачів саме у такому розмірі.

З огляду на викладене, позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач-3, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дії інспекторів з паркування були вчинені згідно з вимогами чинного законодавства, а оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення від 14.01.2021 року, серії РАП № 284775282, є правомірною. Відповідач-3 вважає, що позивачем не було надано жодних доказів, які б спростовували наявність правопорушення, в той час як ст. 77 КАС України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Також відповідач-3 послався на те, що у відповідності до вимог ст. 14-2 КУпАП, інспектором з паркування було правильно визначено відповідальну особу, а саме власника транспортного засобу, яким є позивач.

З приводу посилань позивача на недотримання відповідачем-1 вимог ст. 280 КУпАП, відповідач?3 пояснив, що думка позивача з цього не відповідає дійсності, а інспектор з паркування при розгляді справи про адміністративне правопорушення керувався ст.ст. 279-1 - 279-4 КУпАП, а відповідно до вимог ст. 279-1 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. А допущена працівником Інспекції технічна помилка при зазначенні адреси місця проживання позивача «вул. Пушкіна» замість вірної «пр. Пушкіна» не впливає на цілком законне рішення відповідача-1, оскільки на факт вчинення адміністративного правопорушення така помилка жодним чином не впливає.

Крім того, як зазначив відповідач-3, на момент винесення оскаржуваної постанови жодна особа із відповідними заявами в порядку абз. 2 ч. 1 ст. 279-3 КУпАП до інспектора з паркування або до Інспекції з питань контролю за паркування Дніпровської міської ради не зверталася, у зв`язку з чим, підстави для звільнення позивача від адміністративної відповідальності відсутні.

З приводу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідач-3 зазначив, що позивач не обґрунтувала цієї позовної вимоги, а Інспекція скористалась своїм правом заявити відвід судді, відповідно до положень ст. 36 КАС України. Наведені обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між моральними стражданнями позивача і діями відповідача-3, вини останньої в її заподіянні. Адже інспекція діяла в межах норм, встановлених чинним законодавством. Тобто, на думку відповідача-3, позивачем не підтверджено у встановленому законом порядку факту заподіяння їй моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, відповідач-3 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач, не погодившись з твердженнями відповідача-3, викладеними у відзиві на позов, скористалась своїм правом та подала до суду відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що на її думку, у відзиві на позов від 25.02.2021 року Інспекція не заперечує (визнає) той факт, що 25.11.2020 року Лукманова О.М. не керувала автомобілем Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , а ним керувала її донька ОСОБА_2 ; її донька 25.11.2020 року оплатила відповідно до ст. 300-1 КУпАП, суму штрафу у розмірі 255,00 грн, витрати на евакуацію автомобіля у розмірі 720,00 грн на зберігання автомобіля та за зберігання автомобіля у розмірі 144,00 грн, що підтверджується квитанціями; 27.11.2020 року донька позивача ОСОБА_2 особисто звернулась до Інспекції з питань контролю Дніпровської міської ради із заявою, в якій вказала, що 25.11.2020 року саме вона припаркувала евакуйований автомобіль за адресою: м. Дніпро, пров. Ушинського, біля буд. № 8, та просила Інспекцію винести оскаржувану постанову відносно неї, тобто визнала факт адміністративного правопорушення, надала згоду на притягнення її до адміністративної відповідальності; інформація про сплату донькою позивача штрафу у розмірі 255,00 грн була доступна на офіційному веб-сайті Інспекції, що не заперечувалось і самим відповідачем-3. При цьому, окрім зазначених у позовній заяві відомостей, позивач повідомила також і те, що з березня 2018 року вона взагалі не керує автомобілем, у зв`язку з отриманням травми правої ноги, доказом чого є медичні документи, які позивач надала суду на підтвердження зазначених тверджень. А також 25.11.2020 року позивач у складі колегії суддів в Третьому апеляційному адміністративному суді розглядала справи, на підтвердження чого позивач надала суду списки справ, призначених до судового розгляду.

З огляду на викладене, позивач зазначила, що відповідач-1 повинен був винести оскаржувану постанову відносно її доньки ОСОБА_2 , яка зверталась до Інспекції 27.11.2020 року із відповідною заявою, визнала факт вчинення адміністративного правопорушення, надала згоду на притягнення її до адміністративної відповідальності та 25.11.2020 року сплатила штраф. Також позивач висловилась щодо суті правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП, відповідно до якої розрізняється зупинка і стоянка. Проте в оскаржуваній постанові відповідач-1 зазначив, що ним зафіксовано правопорушення і щодо зупинки, і щодо стоянки транспортного засобу.

Крім того, позивач зазначила, що у відповідача-2 не було підстав для тимчасового затримання транспортного засобу за вимогами ст. 265-4 КУпАП та Порядку тимчасового затримання інспектором з паркування транспортного засобу та їх зберігання, та наголосила на необхідності визначення суттєвості у перешкоджанні дорожньому руху або створенні загрози безпеці руху, якщо транспортний засіб, зокрема своїм розташуванням робить неможливість рух інших транспортних засобів. Позивач вважає, що при складанні акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу відповідачем-2 було допущено порушення вимог ст. 265-4 КУпАП.

З приводу позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивач зазначила, що не заперечує право учасника справи заявити відвід відповідно до вимог ст. 36 КАС України та звернула увагу на те, що відповідач-3 прийняв незаконну постанову, незаконно евакуював її автомобіль, а зараз вона вимушена захищати своє порушене право у суді.

Під час судового засідання позивач підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, обставини звернення до суду з адміністративним позовом пояснила таким чином, як про це зазначено вище.

Також позивач наголосила на тому, що відповідачем-3 не надано доказів того, що автомобілем позивача було здійснено суттєве перешкоджання руху транспортним засобам, яким саме транспортним засобам та коли саме було здійснено таке суттєве перешкоджання. Тим більше, що двір, з якого було здійснено евакуацію транспортного засобу, має певну специфіку, що полягає у виїзді транспортних засобів з двору заднім ходом. А також позивач пояснила, що не має значення, що її донька не внесена до реєстру належних користувачів та не може вважатися належним користувачем, як про це зазначив відповідач-3. Оскільки, відповідно до ст. 279-3 КУпАП, власник транспортного засобу звільняється від адміністративної відповідальності у разі звернення до Інспекції будь-якої особи, а не лише належного користувача.

Крім того, під час судового засідання позивач заперечувала проти врахування як належного доказу, наданого відповідачем-3 письмового доказу, а саме листа від 06.01.2021 року «Про розгляд публічної інформації» від 06.01.2021 року № 4/3-32169, надісланого на ім`я ОСОБА_2 . Адже, як вважає позивач, по-перше, до листа не додано доказів направлення такого листа його адресатові, а по-друге, вона не заперечує, що між її донькою ОСОБА_2 та Інспекцією велась певна переписка, з приводу чого надала суду копії роздруківок витягів з електронної пошти доньки. Проте, як вказала позивач, листа від 06.01.2021 року ані позивач, ані її донька не отримували.

У судовому засіданні представник відповідача-3 заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та пояснила мотиви, якими відповідач-3 обґрунтовує свої заперечення таким чином, як про це зазначено у відзиві на позовну заяву. З огляду на це, представник відповідача-3 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 16.02.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

У судове засідання відповідач-1 та відповідач-2 не з`явились, хоча про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. При цьому за відомостями, наданими представником відповідача-3, відповідно до наказу Інспекції від 22.12.2020 року № 192-к «Про звільнення та виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки Данилевичуте І.», 22.12.2020 року провідного спеціаліста-інспектора з паркування відділу тимчасового затримання транспортних засобів, прийняту за контрактом інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, було звільнено із займаної посади (а.с.72).

Суд на підставі ч. 1 ст. 205 КАС України, розглянув справу за відсутності відповідача-1 та відповідача-2.

Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення позивача та представника відповідача-3, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

12 березня 2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що після встановлення відповідальної особи та отримання інформації про власника автомобіля Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , 14.01.2021 року відповідачем-1 було винесено оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 284775282 до повідомлення серії ІД № 00266539, за змістом якої інспектором було встановлено, що 25.11.2020 року о 12 год. 2 хв. транспортним засобом Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , було здійснено зупинку, стоянку, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці в районі будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушено вимоги пп. д) п. 15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, стоянка у місцях, де транспортний засіб робить неможливим рух інших транспортних засобів. Тим самим скоєно адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. З урахуванням цього, інспектором було постановлено визнати винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та застосувати до неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 грн. Також у постанові зазначено, що фотозйомка та/або відеозапис було здійснено за допомогою технічного засобу Logic Instrument Fieldbook K80V2 (а.с.11-12, 69, 71).

Факт фіксації адміністративного правопорушення та евакуації транспортного засобу підтверджується фототаблицями та актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 7669 від 25.11.2020 року (а.с.13-14, 36-38, 63-68, 70).

За відомостями з копії посвідчення водія, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.07.2012 року має посвідчення водія, дійсне до 14.07.2062 року, категорії В та відповідно до копії свідоцтва НОМЕР_3 про реєстрацію транспортного засобу Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску, дата реєстрації 2012 рік, власник: ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), в графі особливі відмітки зазначено, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) має право користування зазначеним транспортним засобом (а.с.28-29, 30-31).

На підтвердження факту ведення переписки ОСОБА_2 як належного користувача з відповідачем-3 щодо надання відповіді на запит про надання публічної інформації, позивач надала суду копію запиту від 27.11.2020 року з відміткою про отримання відповідачем-3 такого запиту 27.11.2020 року за вх. № 4/5789 та лист Інспекції від 03.12.2020 року № 4/7-131538 про продовження строку розгляду запиту на інформацію ОСОБА_2 від 27.11.2020 року вх. № 4/5789, відповідно до вимог ч. 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (а.с.32-33, 95-96).

27.11.2020 року ОСОБА_2 звернулась до Інспекції з заявою, в якій зазначила, що 25.11.2020 року було евакуйовано транспортний засіб Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , за адресою: м. Дніпро, пров. Ушинського, біля будинку № 8, де нею був припаркований цей автомобіль. Враховуючи це, ОСОБА_2 просила Інспекцію винести постанову на її ім`я (як належного користувача). Вказана заява була отримана відповідачем-3 27.11.2020 року за вх. № 4/5790. Також на підтвердження сплати ОСОБА_2 послуг з евакуації та зберігання транспортного засобу, в тому числі і 50 відсотків штрафу за оскаржуваною постановою, у розмірі 255,00 грн, суду надані копії платіжних документів від 25.11.2020 року (а.с.34-35).

Відповідач-3 на підтвердження факту надання відповіді на запит про надання публічної інформації на адресу ОСОБА_2 надав суду лист від 06.01.2021 року № 4/3-32169 «Про розгляд публічної інформації» (а.с.99-100).

Позивач на підтвердження того, що вона не керувала транспортним засобом Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , у день вчинення адміністративного правопорушення 25.11.2020 року, та не могла ним керувати з огляду на стан здоров`я, надала суду списки справ, призначених до розгляду 25.11.2020 року, у Третьому апеляційному адміністративному суді, де вона брала участь в складі колегії суддів, та медичні документи (а.с.75-78, 79-81).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання протиправною оскаржуваної постанови та її скасування, визнання протиправним акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, стягнення моральної шкоди.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 9 КУпАП (в редакції, чинній на момент вчинення адміністративного правопорушення), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, за допомогою показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 та примітки до ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Примітка. Суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Відповідно до частин 1, 3 та примітки до ст. 14-2 КУпАП, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу.

Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388, в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, та який також був чинний станом на 14.07.2012 рік під час видачі позивачу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу), на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також номерні знаки (крім тимчасово ввезених на митну територію України транспортних засобів особистого користування), що відповідають державному стандарту України: два номерні знаки - на автотранспорт, один - на мототранспорт, мопед, причіп та напівпричіп, дозволи на встановлення на транспортних засобах спеціальних світлових і (або) звукових сигнальних пристроїв. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу ідентифікаційний номер двигуна не зазначається.

Свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт), технічний талон та номерні знаки старого зразка діють до їх заміни на свідоцтво про реєстрацію та номерні знаки нового зразка.

За бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

У разі коли реєстрація (перереєстрація) транспортного засобу здійснена після 1 січня 2013 р., звернення власника транспортного засобу - фізичної особи про видачу тимчасового реєстраційного талона у зв`язку з наданням права керування таким засобом іншій фізичній особі може здійснюватися в електронній формі через офіційний веб-сайт Головного сервісного центру МВС.

Відповідно до положень ст. 279-3 КУпАП, відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили:

ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу;

особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

У випадках звільнення відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, від адміністративної відповідальності на підставі:

абзацу другого частини першої цієї статті - винесена стосовно відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності скасовується тим органом (посадовою особою), який її виніс;

абзацу третього частини першої цієї статті - до винесеної постанови стосовно відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, вносяться зміни щодо визначення суб`єктом правопорушення особи, яка фактично керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Частиною 2 ст. 277 КУпАП передбачено, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), зафіксовані в режимі фотозйомки, розглядаються уповноваженою особою невідкладно після виявлення правопорушення та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення.

Статтею 279-1 КУпАП встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Інформація про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та винесені постанови про накладення адміністративного стягнення не пізніше наступного робочого дня з дня встановлення відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, вноситься до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування при внесенні до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху інформації про зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, а також при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення такого правопорушення перевіряє, чи не були відповідні обставини зафіксовані раніше, а також чи не притягалася відповідна особа до адміністративної відповідальності за це правопорушення іншою уповноваженою посадовою особою. Якщо відповідні відомості про зафіксоване правопорушення вже внесені до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху або відповідну особу вже притягнуто до адміністративної відповідальності за це правопорушення, постанова іншої уповноваженої посадової особи про притягнення до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Постанова про накладення адміністративного стягнення надсилається відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, протягом трьох днів з дня її винесення рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи).

Днем отримання постанови є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення її відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або повнолітньому члену сім`ї такої особи.

У разі якщо відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, відмовляється від отримання постанови, днем отримання постанови є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову в її отриманні.

У разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.

Відповідно до ст. 300-1 КУпАП, у разі сплати відповідальною особою, зазначеною у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або громадянином (резидентом) України, який ввіз на територію України транспортний засіб, зареєстрований за межами України, 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), така постанова вважається виконаною. Постанова про накладення адміністративного стягнення за порушення зупинки, стоянки та паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), також вважається виконаною у разі сплати штрафу за повідомленням про притягнення до адміністративної відповідальності, залишеним уповноваженою посадовою особою на місці вчинення правопорушення на лобовому склі транспортного засобу, у тому числі шляхом сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення.

У разі несплати штрафу особами, зазначеними у частині першій цієї статті, протягом 30 днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів така постанова підлягає примусовому виконанню.

У разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів перебіг строків, визначених цією статтею, зупиняється до розгляду скарги.

Аналіз викладених вище норм вказує, що у випадку, якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу, то відповідальна особа звільняється від адміністративної відповідальності за ст. 279-3 КУпАП та у цьому випадку до винесеної постанови стосовно відповідальної особи, вносяться зміни щодо визначення суб`єктом правопорушення особи, яка фактично керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису). При цьому відповідно до положень Порядку № 1388, який є чинним, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, виданому до 01.01.2013 року, за бажанням власника транспортного засобу вказувалась особа, яка має право користування таким транспортним засобом, а такі свідоцтва старого зразка діють до їх зміни на свідоцтва про реєстрацію нового зразка. Окрім того, постанова про накладення адміністративного стягнення вважається виконаною, в тому числі шляхом сплати 50 відсотків розміру штрафу за повідомленням про притягнення до адміністративної відповідальності протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, відповідно до ст. 300-1 КУпАП.

Так, в ході судового розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 вважається особою, якій за бажанням власника транспортного засобу, тобто позивача, було передано право користування транспортним засобом Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , про що є відповідна відмітка в свідоцтві про реєстрацію вказаного транспортного засобу. Свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу було видане позивачу у 2012 році, тобто до 01.01.2013 року, та до його зміни воно вважається діючим. З огляду на це, твердження відповідача-3 про те, що ОСОБА_2 є неналежним користувачем транспортного засобу позивача, спростовується вищевикладеним.

Тому посилання відповідача-3 на Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого постановою КМУ від 14.11.2018 року № 1197, в обґрунтування визначення належного користувача, суд вважає безпідставними та не бере до уваги. Тому не є обов`язковим внесення до реєстру відомостей про належного користувача транспортним засобом, з огляду на наявність свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зразка 2012 року, в якому вказана особа, яка має право користування транспортним засобом. Крім того, суд вважає обґрунтованими твердження позивача про те, що до Інспекції в порядку ст. 279-3 КУпАП може звернутися будь-яка особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення адміністративного правопорушення, що відповідає приписам ст. 279-3 КУпАП.

Також під час судового розгляду справи було встановлено та не заперечувалось сторонами, що користувач транспортного засобу позивача ОСОБА_2 у встановлений законом строк після вчинення адміністративного правопорушення звернулась до Інспекції в порядку ст. 279-3 КУпАП з відповідною заявою від 27.11.2020 року. Тим більше, вказані факти підтверджуються матеріалами справи, в тому числі і сплата штрафу відповідно до повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності, що також не заперечувалось і представником відповідача-3.

Водночас в судовому засіданні представник відповідача-3 зазначила, що у заяві від 27.11.2020 року ОСОБА_2 серед переліку додатків до заяви не вказала копії квитанцій, тому така заява не була прийнята Інспекцією, а особі роз`яснено право повторного звернення з заявою разом з копіями квитанцій про сплату штрафу. Проте суд критично ставиться до таких тверджень відповідача-3, бо дії відповідача-3 щодо неприйняття заяви в порядку ст. 279-3 КУпАП без визначених на те законом підстав та з урахуванням визначених строків такого звернення, є протиправними. Суд враховує те, що станом на 27.11.2020 року Інспекція вже опублікувала на офіційному веб-сайті інформацію про сплату штрафу у розмірі 255,00 грн, відповідно до вимог ст. 300-1 КУпАП, за вчинення адміністративного правопорушення від 25.11.2020 року, транспортний засіб Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 надала в тому числі і копії квитанцій про сплату штрафу, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, оскаржувана постанова була винесена Інспекцією щодо неналежного суб`єкта адміністративного правопорушення, бо відповідальна особа (власник транспортного засобу) не була звільнена від адміністративної відповідальності в порядку ст. 279-3 КУпАП, що виключає наявність складу адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП, з урахуванням вимог ст. 9 КУпАП.

При цьому суд зазначає, що встановлені порушення Інспекцією порядку застосування ст. 279-3 КУпАП виключають можливість та необхідність дослідження та надання судом оцінки доказам щодо суті адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП, відповідно до оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Крім того, вказане адміністративне правопорушення було вчинене не позивачем, а іншою особою - користувачем транспортним засобом ОСОБА_2 , яка визнала факт вчинення правопорушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (стаття 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (частина друга стаття 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частина перша стаття 77 КАС України).

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право , зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Тому суд, враховуючи те, що відповідачем-3 не було доведено правомірності своїх дій щодо незастосування положень ст. 279-3 КУпАП під час винесення оскаржуваної постанови, вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі відносно позивача.

З приводу позовної вимоги про визнання протиправними дії провідного спеціаліста-інспектора з паркування відділу тимчасового затримання транспортних засобів Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Данилевичюте Ілони щодо складання акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 7669 від 25.11.2020 року, суд зазначає, що така задоволенню не підлягає, бо в ході судового розгляду справи було встановлено, що користувач транспортного засобу Toyota Yaris, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 в порядку ст. 279-3 КУпАП визнала факт адміністративного правопорушення. Проте відносно неї не було складено постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності, що також виключає можливість та необхідність дослідження та надання судом оцінки доказам щодо дій відповідача-2 під час складання вказаного акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Тому така позовна вимога ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Суд бере до уваги те, що у ч. 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 6 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Системний аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України, встановлених в ході судового розгляду справи обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, дає підстави для висновку, що відповідач-3 порушив порядок застосування ст. 279-3 КУпАП, протиправно не звільнив відповідальну особу від адміністративної відповідальності, що призвело до порушення прав позивача як власника транспортного засобу. Тому оскаржувана постанова була винесена відповідачем-3 з порушенням вимог чинного законодавства України.

З приводу позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Співмірне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно внаслідок порушення вимог закону органом державної влади чи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що користувач транспортного засобу ОСОБА_2 у встановлений законом строк зверталась до Інспекції з заявою в порядку ст. 279-3 КУпАП, проте Інспекція не відреагувала належним чином на її заяву, що в подальшому мало негативний вплив на душевний стан позивача. Так, позивач, працюючи суддею Третього апеляційного адміністративного суду, під час відправлення правосуддя як людина зазнала душевних переживань, бо особисто не вчиняла будь-яких адміністративних правопорушень та не у встановлений законом порядок дізналась про оскаржувану постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП. Тим більше, що хоча вона і є власником транспортного засобу, проте в силу стану свого здоров`я не користується транспортним засобом, а 25.11.2020 року на час вчинення адміністративного правопорушення перебувала на роботі, на підтвердження чого надала суду належні та допустимі докази.

При цьому суд не враховує посилання відповідача-3 на заяву від 06.01.2021 року, надану на підтвердження того, що Інспекція повідомляла Лукманову А.І. про порядок звернення в порядку ст. 279-3 КУпАП. Адже по-перше, представником відповідача-3 не було надано доказів направлення цього листа на адресу користувача ОСОБА_2 або позивача, про що зазначила в судовому засіданні і сама позивач. А по-друге, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами те, що користувач транспортним засобом ОСОБА_2 у встановлений законом строк та в порядку, визначеному ст. 279-3 КУпАП, звернулась до Інспекції з відповідною заявою за ст. 279-3 КУпАП, проте така не була прийнята та розглянута.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, за правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27.11.2019 року, справа №750/6330/17, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не мали вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я та емоційного стану, є наслідком протиправних дій органу державної влади чи місцевого самоврядування. Це було доведено позивачем належними та допустимими доказами, що саме протиправні дії відповідачів спричинили їй моральні страждання, негативні емоції.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

В адміністративній справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправні дії щодо незастосування ст. 279-3 КУпАП не викликали у позивача психологічного напруження, розчарування та незручностей, душевних переживань, негативних емоцій. З огляду на викладене, керуючись принципами справедливості, розумності та добросовісності, в ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що протиправні дії відповідачів призвели до заподіяння позивачу моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди позивач оцінила у 10000,00 грн. Водночас суд зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Суд, з урахуванням принципів розумності, співмірності (справедливості) дійшов висновку, що 3000,00 грн є справедливим розміром відшкодування моральної шкоди позивачу. Тому позовна вимога ОСОБА_1 про відшкодування їй моральної шкоди підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача-3 на користь позивача підлягає сума у розмірі 3000,00 грн моральної шкоди, у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч.4 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, з урахуванням встановленого законом станом на 01.01.2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270,00 грн, ставка судового збору відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 454,00 грн.

При цьому, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2020 року, справа № 543/775/17, та в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 14.01.2021 року, справа № 205/10899/19 (2-а/205/67/20), від 18.10.2019 року у справі № 405/8768/18, від 05.03.2020 року в справі № 597/664/18, суд зазначає, що сплаті за подання адміністративного позову щодо оскарження постанови суб`єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності, підлягає судовий збір у розмірі 454,00 грн, а позовна вимога про відшкодування моральної шкоди як об`єкт справляння судового збору охоплюється позовними вимогами про вирішення публічно-правового спору. Тобто позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір, водночас за вимогу, яка її зумовлює, такий платіж сплачується.

Тому, враховуючи, що позивач загалом сплатила 2270,00 грн судового збору, суд зазначає, що сума сплаченого судового збору у розмірі 1816,00 грн є надміру сплаченим судовим збором, який підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України та не може бути стягнений з відповідача-3 пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» , сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Відповідно до п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182 (в чинній редакції станом на момент судового розгляду справи), повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування компенсації здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Подання подається платником разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства подається копія судового рішення, засвідчена належним чином.

Копія судового рішення, засвідчена належним чином, подається платником до відповідного головного управління Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Суд, з урахуванням викладених вище норм, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача-3 на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн, а надмірно сплачену частину судового збору у розмірі 1816,00 грн (квитанція № 1 від 09.02.2021 року на суму 2270,00 грн) - повернути з Державного бюджету України.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме в частині позовних вимог про скасування постанови серії РАП № 284775282 до повідомлення серія ІД № 00266539 від 14.01.2021 року, винесеної інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельником Віталієм Володимировичем, про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адміністративного стягнення у розмірі 510,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також стягнення з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького; ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок) в рахунок відшкодування моральної шкоди - підлягає задоволенню, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на користь ОСОБА_1 з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн та зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 надміру сплачену суму судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1816,00 грн (квитанція № 1 від 09.02.2021 року на суму 2270,00 грн).

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 286, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельника Віталія Володимировича, провідного спеціаліста-інспектора з паркування відділу тимчасового затримання транспортних засобів Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Данилевичюте Ілони, Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови, визнання протиправними та незаконними дій - задовольнити частково.

Скасувати постанову серії РАП № 284775282 до повідомлення серія ІД № 00266539 від 14.01.2021 року, винесену інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельником Віталієм Володимировичем, про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адміністративного стягнення у розмірі 510,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.

Стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького; ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок) моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького; ) за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Челюскіна, 1; ) повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) надміру сплачену суму судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1816,00 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 копійок) (квитанція № 1 від 09.02.2021 року на суму 2270,00 грн, міститься в матеріалах цивільної справи № 203/575/21).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 18.03.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва