Справа № 640/15756/20
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м. Київ № 640/15756/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича

про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича про відкриття виконавчого провадження від 19.06.2020р. ВП № 62390870 в частині стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 72 963, 00 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича про стягнення з боржника основної винагороди від 19.06.2020р. ВП 62390870.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження в частині суми основної винагороди приватного виконавця та постанова про стягнення з боржника основної винагороди є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки жодних заходів зі стягнення суми по виконавчому документу приватним виконавцем здійснено не було.

Відповідачем відзив на адміністративний позов не подано та не виконано вимоги суду щодо надання копії матеріалів виконавчого провадження.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

19.06.2020р. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарським Олександром Володимировичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62390870 з виконання виконавчого листа від 31.03.2020р. № 759/14976/19 Святошинським районним судом міста Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК`БРОКБІЗНЕС» у відшкодування шкоди в порядку регресу 71 042,00 грн. та судовий збір - 1921,00 грн., а всього на загальну суму 72 963 грн. 00коп. При цьому, пунктом 3 резолютивної частини постанови зазначено про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 72 963, 00 гривні (UAH).

Одночасно, 19.06.2020р. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарським Олександром Володимировичем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 62390870. У вказаній постанові з посиланням на ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та положення Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджених постановою КМУ від 08.09.2016р. № 643 приватним виконавцем надано розрахунок основної винагороди у розмірі 7 296, 30 грн., а саме 10 % від суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом 72 963, 00 грн./100%*10%).

Позивач вважаючи вищезазначені постанови відповідача протиправними, оскільки основна винагорода стягується від фактично стягнутої суми, звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої статті 3 Закон № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, серед іншого, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону

Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Згідно приписів частин першої - четвертої статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).

Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З матеріалів справи вбачається, що спірним питанням у цій справі є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом.

Так, щодо постанови відповідача від 19.06.2020р. про відкриття виконавчого провадження, суд зазначає таке.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначені в Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), яка розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України.

Відповідно до абз. 1 п. 5 розділу III Інструкції № 512/5, у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з абз. 1-5 п. 8 Інструкції № 512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

Натомість, відповідно до п. 9 розділу III Інструкції № 512/5, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржується постанова про відкриття виконавчого провадження лише в частині суми стягнення основної винагороди.

При цьому, як вбачається з абз. 2 п. 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 зокрема в постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір.

Тотожні положення викладені в ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ відповідно до якої в постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що інформація про стягнення з боржника основної винагороди та її розмір підлягає зазначенню в постанові про відкриття виконавчого провадження.

Натомість, спірним є саме розмір такої винагороди.

При цьому, основоположним для правильного визначення розміру основної винагороди є саме встановлення предмету виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 31 Закону № 1403-VIII основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом виконавчого провадження у даному випадку є саме стягнення сум, а відтак в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 31 Закону № 1403-VIII, розмір основної винагороди, який мав бути визначений в постанові про відкриття виконавчого провадження складає 7 296, 30 грн. з розрахунку 10 % від суми, яка підлягала стягненню за виконавчим документом.

Отже, з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що розмір основної винагороди, який зазначений в п. 3 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.06.2020р. не відповідає викладеним вище вимогам, а відтак розмір основної винагороди, який вказаний у п. 3 резолютивної частини постанови підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Водночас, щодо вимог позивача про визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 19.06.2020р. про стягнення з боржника основної винагороди від 19.06.2020р. ВП 62390870, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 7 ст. 31 Закону № 1404-VІІІ, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, аналізуючи зміст вказаних норм, суд вважає, що за умов, що основна винагорода підлягає стягненню в межах виконавчого провадження, винесення одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанови про стягнення основної винагороди є не правом, а обов`язком приватного виконавця.

Одночасно, відповідно до ч. 4, 5 ст. 31 Закону № 1404-VІІІ, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, аналізуючи положення ч. 4, 5 ст. 31 Закону № 1404-VІІІ, суд приходить до висновку про те, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Стягнення основної винагороди законодавцем пов`язується саме з початком примусового виконання. При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.

Водночас, за правовою позицією Верхоіного Суду викладеною в постанові від 21.01.2021р. у справі № 160/5321/20, адміністративне провадження № К/9901/26660/20, враховуючи той факт, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

З огляду на вищевикладене та враховуючи той факт, що відповідачем в постанові про стягнення з боржника основної винагороди від 19.06.2020р. винесеної в межах виконавчого провадження № 62390870, визначено розмір такої винагороди та наведено її розрахунок, який, як встановлено вище, відповідає вимогам законодавства, жодних підстав вважати, що така постанова є протиправною та підлягає скасуванню, немає.

Доводи позивача про те, що фактично відповідно до оскаржуваних постанов з нього двічі визначено до стягнення основну винагороду приватного виконавця у розмірі 72 963, 00 грн. та у розмірі 7 296, 30 грн., суд вважає помилковими, оскільки як зазначено судом вище, у постанові про відкриття виконавчого провадження лише зазначається про стягнення з боржника основної винагороди та її розмір, водночас саме стягнення винагороди здійснюється на підставі постанови про стягнення основної винагороди.зивача на постанову Верховного Суду від

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 03.03.2020р. у справі № 260/801/19 не приймаються судом до уваги, адже предметом оскарження в такій справі були постанови приватного виконавця про стягнення з боржника у виконавчому провадженні основної винагороди, винесені одночасно з постановою про повернення виконавчого документа. Тобто, у вказаній справі саме із обставиною відсутності фактичного стягнення заборгованості у примусовому порядку у межах виконавчого провадження, у якому виконавчий документ було повернуто стягувачу, Верховний Суд пов`язував протиправність постанов про стягнення основної винагороди.

Також, не приймаються до уваги посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 02.02.2018р. у справі № 816/823/17, адже предметом оскарження в такій справі були постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження з виконання постанов про стягнення виконавчого збору. Тобто, виконавчим документом у вказаних виконавчих провадженнях були саме постанови про стягнення виконавчого збору, а відтак вже здійснювалось примусове стягнення конкретно визначеної суми виконавчого збору за результатом проведеного виконавчого провадження.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9 000, 00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Також, суд зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінанрсовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що представник позивача просив суд розподілити судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

На підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу представником надано копії таких документів: договір про надання правничої допомоги від 30.06.2020р., опис та розрахунок наданої правничої допомоги, щодо оскарження постанов приватного виконавця, квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 30.06.2020р. на суму 9 000, 00 грн.

З опису та розрахунку наданої правничої допомоги, щодо оскарження постанов приватного виконавця, вбачається, що витрати на правничу допомогу в сумі 9 000, 00 грн. включали в себе (25 год.):

- пошук законодавства та нормативно правових актів, що регулюють примусове виконання судового рішення: 1 800, 00 грн. (за 6 годин при вартості за годину роботи 300, 00 грн.);

- пошук судової практики Верховного Суду України у Єдиному державному реєстрі судових рішень щодо оскарження основної винагороди приватного виконавця 1 200, 00 грн. (за 4 години при вартості за годину роботи 300, 00 грн.);

- аналіз зібраної судової практики Верховного Суду України, чинного законодавства та нормативно правових актів: 1 500, 00 грн. (за 5 годин при вартості за годину роботи 300, 00 грн.);

- розроблення правової позиції захисту прав клієнта на підставі зібраної судової практики Верховного Суду України, чинного законодавства та нормативно правових актів: 500, 00 грн. (за 2 години при вартості за годину роботи 250, 00 грн.);

- складання позовної заяви з посиланням на судову практику Верховного Суду України, законодавства України та нормативно правових актів, що регулюють примусове виконання судового рішення: 4 000, 00 грн. (за 8 годин при вартості за годину роботи 500, 00 грн.).

Також суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/7806/17, щодо застосування ст. 134 КАС України. У вказаному судовому рішенні зазначено, що аналіз положень ст. 134 КАС України дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме: у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, дійшов висновку, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В інших справах «Ботацці проти Італії», «Іатрідіс проти Греції», у текстах своїх рішень у даних справах Європейський суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При розгляді клопотання, суд, враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, згідно яких: "…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг".

Суд зазначає, що справа відповіднно до предмету спору не є складною.

При цьому, як вбачається з опису та розрахунку наданої правничої допомоги, щодо оскарження постанов приватного виконавця всі роботи/послуги, які були надані адвокатом, а саме: пошук законодавства, нормативно-правових актів і судової практики, її аналіз та розроблення правової позиції захисту фактично охоплюють таку послугу, як складання позовної заяви, адже є її складовими.

Крім того, як вбачається зі змісту рішення суду в цій справі, жодна із позицій Верховного Суду на яку посилався представник позивача в адміністративному позові не була врахована судом, адже була відмінною до обставин цієї справи.

Таким чином, дослідивши та проаналізувавши надані позивачем копії документів на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що розмір витрат на оплату гонорару адвоката, у заявленому розмірі 9 000,0 грн. не є співмірним із складністю справи, фактично витраченим часом на виконання адвокатом робіт (наданих послуг) за наведеним у описі робіт переліком.

З огляду на вищевикладене та враховуючи той факт, що адміністративний позов задоволено частково, а одна із оскаржуваних постанов скасована судом лише в частині розміру основної винагороди приватного виконавця, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача 1 500, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 139, 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати п. 3 резолютивної частини постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича про відкриття виконавчого провадження від 19.06.2020р. ВП № 62390870 в частині суми стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 72 963, 00 грн.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) за рахунок Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 1 500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.) за рахунок Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Я.І. Добрянська