Справа № 640/28265/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року м. Київ № 640/28265/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Основи О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

ОСОБА_1

до Державної архітектурно-будівельної інспекції

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

за участю представників учасників справи:

від позивача - Давидченка А.В.

від відповідача - Стальної О.О.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 23 жовтня 2020 року №467ос про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві;

- зобов`язати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (ліквідаційну комісію) поновити з 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві;

- стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України (ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він з 20 серпня 2015 року по 23 жовтня 2020 року перебував у трудових відносинах з Державною архітектурно-будівельною інспекцією України на посаді державного службовця.

Наказом Голови комісії з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України Федоренка Б. від 23 жовтня 2020 року №467ос позивача звільнено з посади головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві у зв`язку з ліквідацією інспекції.

Як вважає позивач, вказаний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на таке.

По - перше, як стверджує позивач, оскаржуваний наказ був виданий у період тимчасової непрацездатності позивача, що, на думку останнього, порушує його права та вимоги чинного законодавства.

По - друге, на переконання позивача, наказ про його звільнення виданий передчасно та за відсутності правових підстав для його видання, оскільки новостворений орган за своїми функціями є ідентичним функціям Державної архітектурно-будівельної інспекції України, а здійснення заходів з ліквідації може тривати довгий час.

По-третє, на думку позивача, оскаржуваний наказ був підписаний особою, яка не була наділена відповідними повноваженнями.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що оскаржуваний наказ прийнятий в порядок та спосіб, визначені законодавством, оскільки чинним Законом України «Про державну службу» передбачено право керівника органу на видання наказу про звільнення, у разі ліквідації цього органі, у період тимчасової непрацездатності працівника.

Більш того, представник відповідача зазначив, що позивач був присутній на роботі 23 жовтня 2020 року, що спростовує твердження позивача про його тимчасову непрацездатність в день видання наказу.

Також, представник відповідача послався на те, що наказ підписаний уповноваженою на це особою, оскільки на момент видання наказу ОСОБА_2 виконував обов`язки голови комісії з припинення Державної архітектурно-будівельної інспекції України, тобто, здійснює повноваження щодо управління справами виключно у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією, позивача було звільнено саме з підстав ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України, а тому право звільнити позивача з займаної посади відповідно до вимог законодавства мав саме голова комісії з припинення, а не голова Державної архітектурно-будівельної інспекції.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву послався на те, що факт перебування позивача на робочому місці 23 жовтня 2020 року не спростовує того факту, що в цей день позивач звернувся за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я впродовж дня.

Крім того, представник позивача наголосив на тому, що після одужання позивача, відповідач відмовився прийняти листки непрацездатності для оформлення.

Також, представник позивача наголосив й на тому, що відповідачем не доведено, що наказ про звільнення позивача з займаної посади був підписаний уповноваженою особою, а колізія в чинному законодавстві в тій частині, що позивач може бути звільнений в одному випадку головою комісії з ліквідації органу, а в іншому - керівником органу, не свідчить про підписання оскаржуваного наказу уповноваженою особою.

При цьому, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву також послався й на хаотичні дії Кабінету Міністрів України та Міністерства розвитку громад і територій щодо того, що 23 грудня 2020 року на сайті Кабінету Міністрів України було опубліковано оголошення про ліквідацію у тому числі Державної сервісної служби України, тобто, органу, який було створено після прийняття рішення про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції України, що, на думку представника позивача, свідчить про те, що процедура ліквідації органу, з якого було звільнено позивача, триватиме ще довгий час.

З урахуванням викладеного, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та останньому наданий строк для усунення виявлених судом недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 січня 2021 року від Державної архітектурно-будівельної інспекції України витребувано додаткові докази.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року судом вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 03 березня 2021 року представник позивача підтримав заявлені позивачем позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві, а також на питання суду відповів, що він не може пояснити, яким чином позивач 23 жовтня 2020 року, перебуваючи на робочому місці в місті Києві, після погіршення стану здоров`я звернувся за медичною допомогою у селі Миропіль Житомирської області, де у медичному закладі того ж дня йому відкрито листок непрацездатності. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також пояснив, що позивачу не пропонувались інші вакантні посади та надав пояснення щодо того, що позивач був присутній на робочому місці 23 жовтня 2020 року та після відкриття листка непрацездатності не повідомляв про це відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 , останній з 20 серпня 2015 року займав різні посади державного службовця у територіальних управліннях Державної архітектурно-будівельної інспекції України та того ж дня прийняв присягу державного службовця.

Наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 04 вересня 2020 року №401 «ОС» на підставі заяви ОСОБА_1 , останнього переведено з посади головного інспектора будівельного нагляду інспекційного відділу Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Житомирській області з 04 вересня 2020 року на посаду головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у місті Києві.

В той же час, суд зауважує, що 13 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», відповідно до пунктів 1, 2 якої ліквідовано Державну архітектурно-будівельну інспекцію та утворено Державну сервісну службу містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій.

При цьому, у пункті 4 зазначеної постанови вказано, що Державна архітектурно-будівельна інспекція продовжує здійснювати повноваження та функції до завершення здійснення заходів з утворення Державної сервісної служби містобудування.

Згідно пункту 5 цієї постанови утворено комісію з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції та затверджено головою зазначеної комісії заступника начальника відділу методології та нагляду за здійсненням декларативних процедур департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції Федоренка Богдана Олександровича.

Більш того, вказаним пунктом постанови на Голову комісії покладено наступні обов`язки: затвердити персональний склад комісії; забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції; поінформувати у шестимісячний строк Кабінет Міністрів України про результати проведеної роботи.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2020 року №422 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду» Уряд погодився з пропозицією Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо ліквідації її територіальних органів як структурних підрозділів апарату Інспекції за переліком згідно з додатком 1, до якого входить у тому числі Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві.

З урахуванням вищезазначеного, як вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2020 року позивача було ознайомлено з попередженням про наступне звільнення та вручено один примірник цього попередження, яке було підписане Головою комісії з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України ОСОБА_2

Наказом за підписом Голови комісії з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України ОСОБА_2 №467 «ОС» від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звільнено 23 жовтня 2020 року з посади головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у місті Києві у зв`язку з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини 1, частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» на підставі попередження про наступне звільнення від 04 вересня 2020 року.

Слід звернути увагу, що з копії витягу з журналу обліку робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 перебував на робочому місці 23 жовтня 2020 року та 26 жовтня 2020 року, про що свідчить його особистий підпис у відповідній графі.

Між тим, в матеріалах справи також наявна копія листка непрацездатності серії АКА №700110, виданого КПЛ «Миропільська амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Миропільської селищної ради смт. Миропіль Житомирської області, відповідно до якого ОСОБА_1 з 23 жовтня 2020 року відкрито листок непрацездатності та визначено стати до роботи 01 листопада 2020 року.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо часу та місця звернення позивача до медичного закладу за допомогою 23 жовтня 2020 року, оскільки медичний заклад розташований в іншій області (Житомирській області). Також, відсутні відомості щодо того, що позивач повідомляв керівництво органу, в якому він працює, про свою непрацездатність.

Враховуючи неотримання позивачем трудової книжки 23 жовтня 2020 року, позивача листом від 23 жовтня 2020 року №40-501-10/6853-20 повідомлено про його звільнення відповідно до наказу від 23 жовтня 2020 року №467 «ОС» та запропоновано терміново надати або згоду на пересилання оригіналу трудової книжки поштою, або з`явитись до Управління роботи з персоналом та документообігу для отримання трудової книжки.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що трудову книжку позивач отримав 23 листопада 2020 року та в цей день на підставі акта прийому - передачі справ і майна передав справи і ввірене йому майно іншій особі, що підтверджується наявними в матеріалах доказами, зокрема, копією акта прийому-передачі справ і майна від 23 жовтня 2020 року та особистим підписом позивача у відповідній графі його особової картки.

Вважаючи наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року, №889-VIII (далі по тексту - Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частини першої - третьої статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з пунктами 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, чинній на момент повідомлення про наступне вивільнення, визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суд звертає увагу, що 02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, законодавчими змінами встановлено нові правила звільнення працівників, що застосовуються в разі ліквідації державного органу (пункт 1-1 статті 87 Закону України «Про державну службу»), скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»), а саме:

- про майбутнє вивільнення працівник попереджається за тридцять днів до такого вивільнення;

- норми щодо необхідності врахування переважного права працівника щодо залишення на роботі до даних правовідносин не застосовуються;

- скасовано вимогу, що звільнення може бути здійснене лише в разі неможливості перевести працівника на іншу посаду (роботу);

- відсутній обов`язок власника або уповноваженого ним органу пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців, роботодавець наділяється лише правом,

- скасовується обов`язок роботодавця отримувати згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Про вказані вище зміни зазначено також роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»)», а саме, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Водночас, суд ще раз наголошує на тому, що положеннями частини 3 статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу» на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із ліквідацією державного органу, то суд приходить висновку про те, що в даному випадку підлягають застосуванню саме норми спеціального законодавства, а не загального.

Так, судом встановлено, що позивач перед звільненням займав посаду державної служби в Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції України у місті Києві.

Про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено 04 вересня 2020 року, тобто, навіть за півтора місяці до звільнення, що узгоджується з приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивача звільнено з роботи з 23 жовтня 2020 року у зв`язку з ліквідацією вказаного вище державного органу, яка проводилась на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 13 березня 2020 року №218.

При цьому, суд зазначає, що вирішуючи питання щодо обставин припинення юридичної особи відповідача, слід виходити з того, що відповідно до частин 1, 2 статті 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, комісії. Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 219), Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Як вже зазначалось судом, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №218 від 13 березня 2020 року (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) постановлено ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та відповідно до пункту 2 постанови утворити Державну сервісну службу містобудування України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №218 від 13 березня 2020 року (в первинній редакції) було затверджено Положення про Державну сервісну службу містобудування України.

Таким чином, Державна архітектурно-будівельна інспекція України станом на день звільнення позивача була саме ліквідована та утворено новий орган державної влади, що ,в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав вважати новостворений орган державної влади правонаступником органу, що ліквідується, а звільнення позивача - скороченням штату.

В свою чергу, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: в разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа №21-8а14) та від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У постановах від 17 жовтня 2011 року (справа №21-237а11), від 16.10.2012 (справа №21-267а12), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19.01.2016 (справа №810/1783/13-а) Верховний Суд України виклав правовий висновок, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Такі правові висновки були підтримані й у чисельних постановах Верховного Суду (від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16, від 24 грудня 2019 року у справі № 591/3068/16-а тощо).

Проте, слід зауважити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин відбулись зміни у законодавстві України, у тому числі, в частині вивільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією державного органу, зокрема, щодо того, що на теперішній час відсутній обов`язок роботодавця у працевлаштуванні державного службовця ліквідованого органу, роботодавець тепер наділений лише таким правом, у зв`язку з чим, в даному випадку, судом не застосовується вказана вище правова позиція Верховного Суду, оскільки така позиція була висловлена Судом при вирішенні спорів за законодавством, яке станом на теперішній час втратило чинність.

За таких підстав, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача щодо того, що оскільки процедура ліквідації державного органу відповідача є тривалою та станом на день звільнення не була завершена, наказ про звільнення позивача з займаної посади є передчасним.

Щодо звільнення позивача з займаної посади під час його тимчасової непрацездатності, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Як було встановлено судом, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та що не було спростовано представником позивача належними й допустимими доказами під час судового розгляду справи, позивач 23 жовтня 2020 року, тобто в день видання оскаржуваного наказу про його звільнення, перебував на своєму робочому місці в місті Києві, що, в свою чергу, підтверджується наявною в матеріалах справи копією журналу обліку робочого часу за цей день. Тобто, видаючи наказ про звільнення позивача, з дотриманням 30-денного строку попередження про наступне звільнення, відповідач жодним чином не порушив вимоги законодавства, та в останнього були відсутні правові підстави для зазначення у наказі іншої дати, ніж 23 жовтня 2020 року, з якої слід було звільнити позивача з посади.

Більш того, необхідно наголосити й на тому, що робоче місце позивача розташоване у місті Києві, а за медичною допомогою останній звернувся до медичної установи, що розташована у смт. Миропіль Житомирської області. При цьому, представник позивача у судовому засіданні не зміг пояснити, яким саме чином позивач після погіршення стану його здоров`я у місті Києві, звернувся за допомогою у смт. Миропіль Житомирської області, як і не зміг спростувати того факту, що позивач все ж таки був присутній на робочому місці 23 жовтня 2020 року, а на питання суду в судовому засіданні відповів, що можливо підпис у журналі обліку робочого часу за цей день було поставлено за позивача кимось з його колег, а не ним особисто, проте, жодних підтверджень та доказів, або пояснень свідків такому факту суду не надано.

Також, суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач повідомив будь-яким відповідача належним чином про погіршення стану свого здоров`я та відкриття листка непрацездатності 23 жовтня 2020 року або наступного робочого дня (26 жовтня 2020 року), а тому у суду не виникає сумнівів в тій частині, що наказ про звільнення позивача був виданий саме в той час, коли позивач перебував на робочому місці.

Щодо посилань позивача підписання оскаржуваного наказу не уповноваженою на це особою, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, він підписаний головою комісії з припинення Державної архітектурно-будівельної інспекції України ОСОБА_2, якого призначено на цю посаду постановою Кабінету Міністрів України №218 від 13 березня 2020 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 травня 2020 року №489-р на ОСОБА_2 було також тимчасово покладено обов`язки Голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

В свою чергу, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 жовтня 2020 року №1296-р визнано таким, що втратило чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 травня 2020 року №489-р, а постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 2020 року №1090 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року №218, зокрема, в частині увільнення від обов`язків голови комісії з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України ОСОБА_2

Таким чином, станом на 23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 виконував обов`язки Голови комісії з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Як вже було зазначено судом, механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначається Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі по тексту - Порядок №1074).

У відповідності до абзацу 1 пункту 15 Порядку №1074 у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації.

Згідно пунктів 18, 19 Порядку №1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу (далі - комісія) з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу. Право підписувати документи щодо припинення органу виконавчої влади або територіального органу надається голові комісії з моменту його затвердження до дня внесення запису про державну реєстрацію припинення органу виконавчої влади або територіального органу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Для здійснення своїх повноважень голова комісії видає накази, використовуючи бланки органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється.

При цьому, у відповідності до підпункту 4 пункту 21 Порядку №1074 передбачено, що Голова комісії забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи.

В свою чергу, підпунктами 12,13 пункту 11 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року №294, передбачено, що до повноважень Голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України входить призначення на посади та звільнення з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату Держархбудінспекції (якщо інше не передбачено законом), укладення та розривання з ними контрактів про проходження державної служби у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України; приймання на роботу та звільнення з роботи в порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників Держархбудінспекції.

Суд звертає увагу, що саме на голову комісії з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції України покладено обов`язок вжиття заходів з ліквідації органу, у тому числі, шляхом звільнення державних службовців з займаних посад, а не на Голову Державної архітектурно-будівельної інспекції України, як помилково вважає позивач, а тому, оскільки звільнення позивача, як вбачається з матеріалів справи, було одним із заходів, пов`язаних з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , як голова цієї комісії, був наділений повноваженнями на видання оскаржуваного наказу.

За таких підстав, суд погоджується з позицією відповідача в тій частині, що оскаржуваний наказ підписаний уповноваженою на це особою.

Більш того, суд вважає за доцільне зазначити, що станом на день вирішення даної справи по суті, Державна служба містобудування України, утворена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року №218, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року №1340 ліквідовано та утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Також, суд зауважує, що при вирішенні даного спору по суті судом застосовувались положення вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ №467 «ОС» про звільнення ОСОБА_1 з займаної ним посади державного службовця, відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та законів України, а відтак правові підстави для скасування цього наказу відсутні.

З урахуванням того, що судом не встановлено, а позивачем не доведено протиправності оскаржуваного наказу, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання поновити з 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, як і відсутні правові підстави для стягнення з Державної архітектурно-будівельної інспекції України (ліквідаційної комісії) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваного наказу, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено, останній звільнений від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник

Повний текст рішення суду виготовлений 18 березня 2021 року.