Справа № 200/8507/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року справа №200/8507/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Герашенка І.В., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні за участі представника позивача Олійникова С.І, представника відповідача Помалюк І.В., апеляційні скарги Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р. (у повному обсязі складено 24.12.2020 року у м. Слов`янськ) та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року (у повному обсязі складено 31.12.2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/8507/20-а (головуючий І інстанції суддя Голуб В.А.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення № 48/05-99-55-33- від 27.08.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

15.09.2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом і просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 48/05-99-55-53 від 27.08.2020 року про анулювання фізичній особі-підприємцю реєстрації платником єдиного податку; зобов`язати відповідача скасувати запис у реєстрі платників єдиного податку про анулювання реєстрації фізичної особи-підприємця платником єдиного податку другої групи з 01.04.2018 року; стягнути на його користь судові витрати (т. 1 а.с. 1-2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 200/8507/20-а позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Донецькій області № 48/05-99-55-33- від 27.08.2020 Про анулювання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 реєстрації платником єдиного податку.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Донецькій області скасувати запис у реєстрі платників єдиного податку про анулювання реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку другої групи з 01.04.2018.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 102, 00 грн. (дві тисячі сто дві гривні). (т. 2 а.с. 193-197).

30 грудня 2020 року Донецьким окружним адміністративним судом прийнято додаткове рішення, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500, 00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень) (т. 2 а.с. 213-214).

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідачем подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем на порушення вимог пп. 2 п. 291.4, п.п. 291.5.3, п. 291.5 ст. 291, абз. 5) п. 293.4 ст. 293, п. 9 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України були порушені умови перебування на другій групі платників єдиного податку, а саме позивач здійснював посередницькі послуги з надання в оренду нерухомого майна та житлових приміщень, загальна площа яких перевищує 100 квадратних метрів юридичним підприємствам, які не є платниками єдиного податку, в результаті чого занижено суму податкових зобов`язань єдиного податку за 2018 рік у сумі 54534,00 грн.

Апелянт вказує, що, оскільки позивач з 01.04.2018 року не здійснив перехід на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платника єдиного податку іншої групи або іншої системи оподаткування, то відповідач правомірно прийняв рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку з 01 квітня 2018 року.

Вважає, що є доведеним факт отримання доходу ФОП ОСОБА_1 від надання послуги з проживання (оренда житла) фахівцям підприємств, які знаходились у службовому відрядженні.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у стягненні за рахунок бюджетних відшкодувань відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 2500,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що витрати на послуги адвоката, заявлені позивачем до стягнення з відповідача, є завищеними та не співрозмірними зі складністю справи, витраченим часом (враховуючи кількість документів та об`єм поданих доказів) та об`ємом наданих послуг.

Представником позивача на адресу суду надіслано відзиви на апеляційні скарги податкового органу, в яких надані контраргументи на доводи апеляційних скарг.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційних скарг.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, підтримав свої відзиви.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, відзивів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з такого.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця за адресою: АДРЕСА_1 . Видами діяльності позивача є: 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у; 82.11 Надання комбінованих офісних адміністративних послуг; 55.90 Діяльність інших засобів тимчасового розміщування; 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 55.20 Діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.; 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування; 69.20 Діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; 66.29 Інша допоміжна діяльність у сфері страхування та пенсійного забезпечення; 82.19 Фотокопіювання, підготування документів та інша спеціалізована допоміжна офісна діяльність, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с. 42).

У період з 20.01.2020 року по 24.01.2020 року контролюючим органом було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 19.12.2017 по 30.07.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 19.12.2017 по 30.07.2018, за результатами якої складено акт № 136/05-99-33-06/ НОМЕР_1 від 31.01.2020 року (т.1 а.с. 4-24).

Документальною позаплановою невиїзною перевіркою вказано на порушення самозайнятою особою ОСОБА_1 , зокрема,: пп.2 п.291.4, п.п. 291.5.3, п. 291.5, ст.291, абз. 5) п.293.4 ст.293, пп.3 п.293.8 ст.293, п. 9 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України зі змінами та доповненнями, у разі порушення умов перебування на другій групі платників єдиного податку, що призвело до заниження суми податкових зобов`язань по єдиному податку за 2018 рік у сумі 54 534, 00 грн. (т. 1 а.с. 23).

Позивачем було надіслано на ім`я в.о. начальника Головного управління ДФС у Донецькій області заперечення на акт перевірки № 136/05-99-33-06/ НОМЕР_1 , які за результатами розгляду залишені без задоволення, відповідно до листа від 03.03.2020 № 18804/10/05-99-33-06 (т.1 а.с.25-36).

У зв`язку з виявленими порушеннями контролюючим органом було прийнято рішення № 48/05-99-55-33- від 27.08.2020 про анулювання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 реєстрації платником єдиного податку (т. 1 а.с. 39).

Вказане рішення було направлено на адресу позивача відповідно до листа від 28.08.2020 № 68556/10/05-99-55-33 (т.1 а.с. 37-38).

Спірним у даній справі є правомірність прийняття відповідачем зазначеного вище рішення № 48/05-99-55-33- від 27.08.2020.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою (пункт 291.3 статті 291 Податкового кодексу України).

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку врегульований статтею 299 ПК України, відповідно до пункту 299.1 якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

На виконання положень пункту 299.2 статті 299 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

За змістом пункту 299.10. статті 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі:

1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву;

2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення;

3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу;

4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків.

Абзацами 5 і 7 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України передбачено: платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, шляхом подання заяви до контролюючого органу: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми; у разі здійснення видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності.

Системний аналіз вищенаведених положень податкового законодавства дає підстави для висновку про те, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу лише у встановлених законом випадках.

За приписами абзацу 1 пункту 299.11 статті 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Отже, способом реалізації владних управлінських функцій у разі встановлення обставин під час проведення документальної перевірки, за яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), є прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників цього податку.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було взято до уваги, що факт отримання доходу ФОП ОСОБА_1 від надання послуги з проживання (оренда житла) фахівцям підприємств, які знаходились у службовому відрядженні, є доведеним.

Колегія суддів вважає такий довід надуманим та вказує, що податковий орган свідомо перекручує обставини з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не порушено умови перебування на другій групі платника єдиного податку, оскільки ним були надані послуги з розміщення на період відпустки та іншого тимчасового проживання в Україні саме фізичним особам.

Пункт 291.2 статті 291 Податкового кодексу України визначає, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Унормуванням п.п. 2 п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: зокрема, друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.

Дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи.

Приписи Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.99 N 318, визначають, що витрати на відрядження можуть бути включені до складу загальновиробничих, адміністративних витрат, витрат на збут або інших операційних витрат.

Судами обох інстанцій було встановлено, що позивач є платником єдиного податку другої групи і надав фізичним особам послуги з проживання під час службових відряджень, але вартість виконаних послуг для фізичної особи у подальшому оплачували юридичні особи, які не є платником єдиного податку, що на переконання колегії суддів свідчить про те, що позивачем не було порушено вимоги Податкового кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи наявні квитанції до прибуткового касового ордеру, рахунки, чеки (т.1 а.с.114-116, 123-125, 132-134, 141-143, 151,1 54, 156, 179-181, 184, 186-188, 190, 202, 206, 220, 224, 225, 228, 233,-235, 241-242, т.2 а.с. 4-6, 11-12, 17-19, 23, 28-30, 36-37, 47-53, 62-68, 86-88, 90-91, 94-97, 101-102, 106-127,129-134, 139, 143-161).

Питання надання юридичними та фізичними особами послуг з тимчасового розміщення (проживання) регулюється Порядком надання послуг з тимчасового розміщення (проживання), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 березня 2006 року № 297 (далі - Порядок № 297).

Пунктом 3 Порядку № 297 занотовано, що послуги з тимчасового розміщення (проживання) - це діяльність юридичної та фізичної особи з надання місця для ночівлі у засобі розміщення за плату, а також інша діяльність, пов`язана з тимчасовим розміщенням (проживанням), передбачена законом.

В пункті 2 Порядку № 297 обумовлено, що готелі та інші об`єкти, призначені для надання послуг з тимчасового розміщення (проживання) (далі - засоби розміщення), поділяються на: колективні - засоби розміщення загальною кількістю місць 30 або більше, в яких надають місце для ночівлі в кімнаті чи іншому приміщенні і за які справляється плата за встановленими цінами; індивідуальні - житло, в якому за плату або безоплатно надається обмежена кількість місць (менш як 30). У такому засобі одиниці розміщення (кімнати, житло) повинні бути відокремлені одна від одної.

За правилами п. 4 Порядку № 297 до послуг з тимчасового розміщення (проживання) не належать: розміщення юридичною особою своїх працівників у засобі розміщення, що йому належить; розміщення осіб, з якими укладається договір про наймання

житла на строк, що перевищує один місяць (для курортів строк визначається місцевими органами виконавчої влади); розміщення осіб, які навчаються у навчальному закладі, у засобі розміщення, що належить цьому закладу; безоплатне розміщення фізичною особою членів своєї сім`ї або інших осіб.

Чинним законодавством не передбачено обов`язкового укладення договору надання послуг з тимчасового розміщення (проживання) в письмовій формі. Тому згідно зі ст. 205 Цивільного кодексу України за бажанням сторін такий договір укладається або в письмовій, або в усній формі.

Водночас, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає чи зобов`язується передати другій стороні (наймачу) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

За ст. 811 Цивільного кодексу України договір найму житла укладається в письмовій формі.

Окрім того, суд вважає за доцільне звернути увагу на таке.

В п.86.8. ст. 86 Податкового Кодексу України закріплено: податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та додаткових документів і пояснень, зокрема документів, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, поданих у порядку, встановленому цією статтею, податкове повідомлення-рішення приймається в порядку та строки, визначені пунктом 86.7 цієї статті.

Пунктом 86.7. ст. 86 ПК України встановлено: у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Ще одним чинником неправомірності дій відповідача суд визначає порушення строків прийняття спірного податкового повідомлення рішення, яке винесено 27.08.2020, в той час як заперечення на акт перевірки № 136/05-99-33-06/ НОМЕР_1 за результатами розгляду залишені без задоволення, про що позивача повідомлено листом від 03.03.2020 року.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку податковим органом не доведено укладання між позивачем та підприємствами договорів найму житла. З документів, що були використані під час перевірки, не вбачається надання ОСОБА_1 послуг саме з оренди житла, тим більше, що перевірка була невиїзною.

За приписами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Частиною 2 ст. 77 КАС України обумовлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В даному випадку відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.

Що стосується апеляційної скарги на додаткове рішення.

Статтею 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

За унормуванням ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу, 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 5 ст. 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Унормуванням ч.ч. 6-8 ст. 137 КАС України обумовлено, що розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів зазначає, що наведені вище норми чітко встановлюють підстави для ухвалення додаткового судового рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Як вбачається з додаткового рішення, суд першої інстанції стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області (вул. Італійська, буд. 59, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500, 00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень).

Посилання податкового органу на те, що позивачем не надано доказів в підтвердження реальності витрат на правничу допомогу, а також розумності їх розміру, спростовується матеріалами справи.

На підтвердження заявлених сум позивачем було надано договір про надання правничої допомоги від 09.09.2020, а також копію квитанції від 23.12.2020 про сплату ОСОБА_1 гонорару у розмірі 2 500, 00 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що судові витрати позивача документально підтверджені належно оформленими документами, наявними в матеріалах справи, які підлягають стягненню із Головного управління ДПС у Донецькій області.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції під час розгляду справи, оцінки доказів, не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для їх задоволення та скасування рішень суду не вбачається.

Керуючись 205, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р. та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року у справі № 200/8507/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв