Справа № 640/23131/19
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Київ № 640/23131/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Донця В.А., секретар судового засідання Барміна Г.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

за участю:

представник позивача - адвокат Матвійчук Н.В.;

представник відповідача - Стрільчук Л.М.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (з урахуванням заяви від 28.05.2020) про:

- визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України №1165ц від 22.10.2019;

- визнання протиправними дій Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. щодо видачі наказу Генеральної прокуратури України від 22.10.2019 №1165ц;

- поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;

- стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду;

- стягнення з Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 75.000,00 грн.

Ухвалами суду: від 02.12.2019 - відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено строки для подання заяв по суті та доказів, призначено підготовче судове засідання; від 26.12.2019 - зупинено провадження в адміністративній справі до розгляду Верховним Судом питання про відкриття провадження в зразковій справі; від 01.06.2020 - поновлено провадження у справі; від 22.07.2020 - закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Розгляд справи відкладався за клопотанням представника позивача, викликом свідків та у зв`язку з надання часу для ознайомлення з додатковими поясненнями представника позивача. Судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Підставами позову вказано: звільнення позивача суперечить статтям 8, 19, 21, 22, 24, 43 Конституції України, Кодексу законів про працю України, зокрема, не було попереджено про звільнення, не запропоновано вакантні посади, не застосовано правило переважного права на залишення на роботі; звільнення відбулось без дотримання передбачених законодавством гарантій, поставило позивача у нерівні умови з працівниками інших категорій, що зумовило нерівність та дискримінацію; позивача звільнено без наявності підстав, оскільки не відбулось реорганізації, ліквідації Генеральної прокуратури, не вносилось подання про звільнення органу, яке здійснювало дисциплінарне провадження; відсутність підстав для звільнення позивача з адміністративної посади.

Представником відповідачів подано відзив про невизнання позову, оскільки надіслана позивачем Генеральному прокурору заява про переведення до Офісу генерального прокурора за своїми змістом та формою не відповідала вимогам "Порядку проходження прокурорами атестації", затверджено наказом Генерального прокурора 03.10.2019 №221, що є безумовною підставою для звільнення прокурора відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділ ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

Під час судового розгляду адміністративної справи представники позивача позов підтримали, представник Офісу Генерального прокурора позов не визнав.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд установив.

Як убачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 від 14.12.2007 серії НОМЕР_1 , наказом від 13.12.2018 №1317ц позивача призначено на посаду начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

До позову додано заяву від 15.10.2019 на ім`я Генерального прокурора України про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора. У заяві зазначено, що ОСОБА_1 не заперечує проти переведення (призначення) його на рівнозначну займаній посаді в Офіс Генерального прокурора.

У позовній заяві зазначено, що 15.10.2019 працівниками кадрового підрозділу відмовлено в прийнятті заяви від 15.10.2019.

Наказом Генерального прокурора України від 22.10.2019 №1165ц згідно зі статтею 9 Закону України "Про прокуратуру", підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частин першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 23.10.2019.

Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду з позовом.

Вирішуючи спір, суд ураховує таке.

Розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-IX (набрав чинності 25.09.2019, Закон України №113-IX) встановлено:

з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (пункт 6);

прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом (пункт 7);

прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації (пункт 10);

прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах і не подали у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (підпункт 1 пункту 19).

Відповідно до наведених норм прокурори, зокрема, Генеральної прокуратури України попереджені з 25.09.2019 про можливе майбутнє звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами), за якою прокурор звільняється з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Визначальною умовою переведення прокурора Генеральної прокуратори України в Офіс Генерального прокурора є успішне проходження атестації. При цьому однією з підстав застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" визначено неподання прокурором заяви у встановлений строк до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Судом установлено, що позивача наказом від 13.12.2018 №1317ц призначено на посаду начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. Тобто на позивача поширюються наведені норми Закон України №113-IX.

Як убачається зі змісту позовної заяви, 15.10.2019 позивачем до кадрового підрозділу подано заяву від 15.10.2019 наступного змісту: "Не заперечую проти переведення (призначення) мене на рівнозначну займаній посаді в Офіс Генерального прокурора".

На підтвердження зазначених обставин, з метою офіційного з`ясування обставин справи судом допитано свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили обставину подання позивачем зави до кадрового підрозділу та її повернення позивачу, оскільки остання змістом та формою не відповідала вимогам "Порядку проходження прокурорами атестації".

Позивачем також надано копію листа від 09.10.2019 №11/1/1-2069вих-19 виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Дунаса Т.О. адресованого керівникам кадрових підрозділів регіональних прокуратур, згідно з яким у разі подання прокурорами заяв, які не відповідають встановленим формам, наведеним у додатках до вказаного Порядку, вони мають невідкладно повертатися відповідним прокурорам для належного оформлення.

З огляду на встановлені обставини, суд доходить висновку про підтвердження обставини намагання подання 15.10.2019 позивачем заяви від 15.010.2019 про не заперечення проти переведення (призначення) ОСОБА_1 на рівнозначну займаній посаді в Офіс Генерального прокурора.

Розділом І "Порядку проходження прокурорами атестації", затвердженого наказом Генерального прокурора 03.10.2019 №221 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відноси) визначалось:

атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку (пункт 9);

заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто (пункт 10).

За змістом додатка Додатка 2 "Порядку проходження прокурорами атестації", обов`язковими реквізитами заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію визначено: висловлення волевиявлення про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора для чого допустити до проходження атестації; надання згоди щодо умов та процедур проведення атестації (згода на звільнення в разі неуспішного проходження атестації, згода на врахування під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісією інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню, згода на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної у пункті 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, з метою її обробки, перевірки та використання під час атестації, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, згода на надсилання комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності).

Суд погоджується з доводами представника відповідача про відсутність в заяві позивача від 15.10.2019 визначених Додатком 2 "Порядку проходження прокурорами атестації" всіх необхідних реквізитів. Однак, на думку суду, наведена обставина не могла бути достатньою підставою для нерозгляду заяви позивача та його звільнення.

Під час розгляду справи представник відповідачів зазначив, що заява ОСОБА_1 від 15.10.2019 про переведення на посаду прокурора подана за невстановленими "Порядком проходження прокурорами атестації" формою та змістом.

Встановлена обставина дає підстави для висновку про прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від 22.10.2019 №1165ц без урахування заяви позивача.

Крім того, суд вважає, що підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-IX не визначає підставою звільнення прокурора подання заяви не встановлених форми та змісту. Цією нормою передбачено звільнення за неподання заяви у встановлений строк про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

Зміст заяви позивача свідчить про висловлення волевиявлення бути переведеним на рівнозначну посаду в Офіс Генерального прокурора. Суд констатує відсутність у заяві позивача зазначення про намір пройти атестацію. Разом з тим під час судового розгляду справи представник позивач зазначив, що позивач готовий був пройти атестацію, заява подавалась таких змісту та форми, оскільки він не погоджувався з обов`язковими вимогами до такої заяви, визначеними "Порядком проходження прокурорами атестації", зокрема, надання згоди на врахування під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісією інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню.

Оскільки рішення про звільнення позивача прийнято без урахування його зави про переведення, відповідно без з`ясування наміру прокурора пройти атестацію, суд доходить висновку про передчасність та необґрунтованість рішення відповідача про наявність підстав для звільнення прокурора на підставі підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-IX у зв`язку з неподанням відповідної заяви.

Крім того, на думку суду, обов`язкові реквізити, які визначені в Додатку 2 "Порядку проходження прокурорами атестації" є похідними від згоди прокурора на переведення та на проведення атестації.

Розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-IX установлено:

атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур (пункт 11);

предметом атестації є оцінка: професійної компетентності прокурора; професійної етики та доброчесності прокурора (підпункти 1, 2 пункту 12).

Отже, згідно з наведеними нормами кадровим комісіям надано повноваження визначати в процесі атестації професійну компетентність, етику та доброчесність прокурора.

Для реалізації цих повноважень кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про: кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати; кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень. Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора (пункти 1-4, абзацу шостого пункту 15 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-IX).

Відповідно до Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 №2297-VI (зі змінами):

мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних (абзац перший частини першої статті 6);

підставами для обробки персональних даних є, зокрема: згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що згода на переведення та атестацію прокурора зумовлює обов`язок кадрової комісії виконати вимоги Закон України №113-IX щодо обробки (збирання, накопичення, зберігання, використання і поширення, знищення персональних даних) персональних даних такого прокурора, визначених цим Законом, з метою оцінки професійної компетентності, етики та доброчесності прокурора та прийняття рішення про успішне чи неуспішне проходження атестації прокурором. Відтак окрема згода прокурора на обробку персональних даних не потрібна.

Також, за висновком суду, заява про переведення та про проведення атестації є свідченням згоди прокурора з процедурами проведення атестації, тому немає необхідності окремо вказувати про таку згоду в заяві для можливості вирішення питання про наявність у прокурора волевиявлення для проходження атестації. Те саме стосується і надання згоди щодо наслідків проходження атестації. Суд зауважує, що підстави проведення атестації, наслідки успішного/неуспішного проходження такої атестації визначені в Законі України №113-IX, відповідно застосування відповідних положень цього Закону не можуть залежати від згоди прокурора з встановленими процедурами в разі наявності волевиявлення для переведення та проходження атестації.

Щодо надання згоди прокурором на взяття до уваги кадровою комісією інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню, то суд вважає, що застосування наведеного положення має узгоджуватись з вимогами щодо обробки персональних даних (зокрема, з вимогами Закону України "Про персональні дані"), а рішення комісії прийняті з урахуванням розгляду такої інформації мають бути обґрунтованими, прийнятими з метою, з якою надане кадровим комісіям відповідне повноваження (встановлення професійної компетентності, етики та доброчесності прокурора), правом прокурора на участь в розгляді його питання (зокрема, надання можливості спростувати відповідну інформацію), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу пропорційності (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, суд погоджується з твердженнями позивача, що надання згоди на взяття до уваги кадровими комісіями інформації, яка надійшла від фізичних чи юридичних осіб, у тому числі анонімно та яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню, є безпідставним та суперечить наведеним принципам, тому відсутність в заяві наведеного підтвердження не може слугувати підставою для звільнення прокурора з підстав неподання заяви.

Як уже зазначалось судом, відповідно до пункту 10 розділу І "Порядку проходження прокурорами атестації" заява прокурора про переведення та намір пройти атестацію мала бути подана до 15.10.2019 (включно). Судом установлено, що позивач намагався подати заява до кадрового підрозділу Генеральної прокуратури України особисто до 15.10.2019, що підтверджується показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Отже, заява подана вчасно.

Враховуючи викладене, зважаючи на висновки суду про відсутність, за змістом підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-IX, такої підстави для звільнення як подання прокурором заяви не встановлених форми та змісту, звільнення позивача 22.10.2019 без урахування його волевиявлення, викладеного в заяві від 15.10.2019, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних щодо визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України від 22.10.2019 №1165ц.

Підставами позову визначено недотримання відповідачем процедури звільнення, зокрема, вимог КЗпП України, відсутність правових підстав для звільнення, оскільки не було реорганізації чи ліквідації Генеральної прокуратури України, подання органу, який здійснював дисциплінарне провадження.

Згідно з оскаржуваним наказом від 22.10.2019 №1165ц правовою підставою звільнення зазначено пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закон України №113-IX.

Відповідачем не надано доказів здійснення реорганізації чи ліквідації Генеральної прокуратури України, скорочення чисельності прокурорів станом на час звільнення позивача.

Метою Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", згідно з пояснювальною запискою до проекту закону (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=66266) зазначено запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Отже, Закон України №113-IX ухвалювався з метою "перезавантаження" органів прокуратури шляхом атестації, за результатами якої прокурори, які успішно пройшли атестацію переводяться на посади прокурорів у реорганізовані прокуратури або в разі неуспішного проходження звільняються. Заповнення вакантних посад здійснюється на конкурсних засадах. При цьому це супроводжується як зміною структури (підрозділів) окремих прокуратур так і скороченням штатної чисельності, процес відбувається поступово. Судом зазначалось, що підставою для застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" передбачено неподання прокурором заяви про переведення та намір пройти атестацію згідно з підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закон України №113-IX. Тобто непроходження атестації, неуспішне проходження атестації унеможливлює переведення прокурора Генеральної прокуратури в Офіс Генерального прокурора.

З огляду на наведене правове регулювання, мету ухвалення Закону України №113-IX, суд вважає, що відповідачем вірно вказано правові підстави звільнення позивача, з огляду на висновок про неподання прокурором заяви.

Суд також відхиляє доводи позивача про недотримання відповідачем процедури звільнення, передбаченої КЗпП України, оскільки процедура звільнення прокурорів за результатами атестації передбачена розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-IX, відповідні зміни були внесені до КЗпП України.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП України, якою визначено особливості розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (в редакції Закону України від 19.09.2019 №113-IX), особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Наведене правове регулювання свідчить про відсутність підстав для застосування вказаних процедур згідно з КЗпП України до прокурорів.

Відсутні підстави вважати, що норми про проходження прокурорами атестації є дискримінаційними, оскільки процедуру проходження атестації застосовано до всіх прокурорів з урахуванням специфіки публічної служби прокурорів. Такий підхід використовується законодавцем до військовослужбовців, державних службовців, поліцейських, суддів, зокрема, встановлено спеціальні процедури прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення, відповідальність таких публічних службовців, передбачена їх атестація (оцінювання), правовими актами враховано особливості тої чи іншої публічної служби, її особливий характер.

Позивачем не надано доказів різного застосування відповідачем Закону України №113-IX до різних прокурорів, зокрема, до позивача. Відтак суд відхиляє доводи позивача про дискримінацію з боку відповідача з наведених підстав.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. щодо видачі наказу Генеральної прокуратури України від 22.10.2019 №1165ц, суд зазначає, що наслідком таких дій стало саме прийняття наказу від 22.10.2019 №1165ц, а відтак належним способом відновлення прав позивача є скасування такого наказу, отже позов у вказаній частині не підлягає задоволенню. При цьому позовна заява не містить обґрунтування в чому полягали протиправні дії Генерального прокурора, який уповноважений видавати накази, зокрема, про звільнення прокурорів. На думку суду, ухвалення судом рішення про визнання протиправним наказу Генерального прокурора не є достатньою підставою для визнання дій такої посадової особи протиправними щодо прийняття наказу без встановлення обставин, які б підтверджували протиправність дій. Таких обставин судом не встановлено позивачем не зазначено.

Позивачем заявлено вимоги про поновлення в органах прокуратури, поновлення на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або на посаді, що є рівнозначною та стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду.

Оскільки Законом України "Про прокуратуру" не встановлено процедури поновлення прокурора на посаді у зв`язку з протиправним звільнення, застосуванню підлягають норми КЗпП України.

Статтею 235 КЗпП України передбачено:

в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша);

при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга).

Зважаючи на визнання незаконним звільнення позивача (визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 22.10.2019 №1165ц) підлягає задоволенню вимога позивача про поновлення на посаді, з якої його було звільнено, тобто на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України в Офісі Генерального прокурора, з 24.10.2019, (наступний день за днем звільнення).

Вимога про поновлення позивача на посаді в органах прокуратури, зважаючи на відсутність конкретизації такої вимоги, розцінена судом як вимога про відновлення порушеного права на працю, внаслідок незаконного звільнення, тому поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено є задоволенням вимог позивача про поновлення в органах прокуратури.

З огляду на поновлення судом позивача на посаді, підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2019 (наступний день за днем звільнення) по 10.02.2021 (день ухвалення судом рішення).

До матеріалів справи додано довідку Офісу Генерального прокурора від 04.03.2020 №21-444зп, відповідно до якої середньоденний заробіток становить - 1.938,43 грн., середньомісячний - 40.707,03 грн.

З урахуванням 326 робочих днів вимушеного прогулу на користь позивач підлягає стягненню сума 631.928,18 грн., з якої роботодавцем мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Суд відхиляє доводи позивача про застосування коефіцієнту під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням окладів, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1155 "Про умови оплати праці прокурорів". На думку суду, відповідні оклади можуть виплачуватись лише прокурорам, які переведені до Офісу Генерального прокурора за наслідками успішного проходження атестації або за результатами відкритого конкурсу. Судом установлено, що позивач не проходив атестації.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100" (набрала чинності 12.12.2020) виключено пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, якою встановлювалось, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Отже, з 12.12.2020 наведені положення "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, не можуть бути застосовуватись, оскільки втратили чинність.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 75.000,00 грн.

В обґрунтування зазнання моральної шкоди в позові зазначено, що після звільнення 23.10.2019 позивач втратив життєві орієнтири та цілі. За твердженням представника позивача, невиправдані сподівання щодо подальших досягнень на посаді та марність докладених зусиль після багаторічної сумлінної праці призвели до погіршення психологічного здоров`я, стрес призвів до відчуття пригніченості, незадоволеності своїм життєвим становищем, змінилось ставлення оточуючих до позивача. Наведені обставин, за твердженням представника, призвели до моральних страждань.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша); моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункти 1-4 частини другої); якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На думку суду, вимога про стягнення з Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. моральної шкоди не підлягає задоволенню. Суд бере до уваги власний висновок про недоведеність протиправних дій Генерального прокурора.

Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 справа №1340/4056/18 висловив правову позицію, за якою моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, необхідно надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку суду, лише зазначення представником позивача про обставини зазнання позивачем не є достатніми для висновку про моральні страждання та відшкодування моральної шкоди. Позовна заява не містить доводів та доказів, в чому полягали погіршення психологічного здоров`я позивача, стрес, як проявилась зміна ставлення оточуючих до нього.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди з Генерального прокурора.

Згідно з частиною першою статті 371 КАС України: негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Отже, негайному виконанню підлягає рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 40.707,03 грн., за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Відповідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн. (квитанція від 20.11.2019 №15758), водночас в частині вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (з наступними змінами та доповненнями). Оскільки позов задоволено в частині вимог щодо яких позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу та присудженню судових витрат.

Керуючись статтею 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 22 жовтня 2019 року №1165ц у частині звільнення відповідно до статті 9, пункту 2 частини другої статті 41 Закону України "Про прокуратуру", підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи прокуратури" ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", з 23 жовтня 2019 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України в Офісі Генерального прокурора, з 24 жовтня 2019 року.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2019 року по 10 лютого 2021 року в сумі 631928,18 грн. (шістсот тридцять одна тисяча дев`ятсот двадцять вісім гривень вісімнадцять копійок), з якої Офісом Генерального прокурора мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

У задоволенні решти позову відмовити.

Виконати негайно рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (з місцем постійної дислокації у місті Миколаєві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України в Офісі Генерального прокурора, з 24 жовтня 2019 року;

- стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2019 року по 10 лютого 2021 року в сумі стягнення за один місяць - 40707,03 грн. (сорок тисяч сімсот сім гривень три копійки), з якої Офісом Генерального прокурора мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Офіс Генерального прокурора (ідентифікаційний код 00034051, місцезнаходження: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15).

Відповідач - Генеральний прокурор Рябошапка Руслана Георгійовича (службова адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15).

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 19 березня 2021 року.

Суддя В.А. Донець