Справа № 640/11840/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.

суддів Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті заборгованості з пенсії в сумі 63524,23 грн. за період з травня по липень 2018р. і з вересня по грудень 2018р.;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу заборгованість з пенсії в сумі 63524,23 грн. за період з травня по липень 2018р. і з вересня по грудень 2018р.

Позивач вказав на те, що отримує пенсію, як внутрішньо переміщена особа. Із травня по липень та з вересня по грудень 2018р. виплата пенсії була припинена. Вважає, що припинення виплати пенсії відбулось з не передбачених законом підстав, а тому, згідно із ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заборгованість підлягає виплаті у повному обсязі. Посилання відповідача на п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, позивач вважає таким, що обмежує законне право особи на виплату пенсії за минулі періоди. Також, вважає, що відсутність окремого порядку виплати пенсії за минулі періоди не повинно порушувати право на отримання пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 р. задоволено позов повністю.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у виплаті ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з травня по липень і з вересня по грудень 2018р. у загальному розмірі 63524,23 грн. (шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять чотири гривні 23 коп.).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з травня по липень і з вересня по грудень 2018р. у загальному розмірі 63524,23 грн. (шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять чотири гривні 23 коп.).

Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4268,40 грн. (чотири тисячі двісті шістдесят вісім гривень 40 коп.), у тому числі: судовий збір у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.); витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3500,00 грн. (три тисячі п`ятсот гривень 00 коп.).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову, при цьому, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду у порядку письмового провадження на 17.03.2021.

Апеляційну скаргу розглянуто у письмовому провадженні, на підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві, як внутрішньо переміщена особа і отримує пенсію за віком, що визнається обома сторонами і підтверджуються наявними у справі копіями пенсійного посвідчення від 18.12.2003 серія НОМЕР_1 , довідки Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 02.11.2016 № 7334 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, листа ГУ ПФУ в м. Києві від 19.04.2019 № 84213/02.

Так, у період з травня по липень і з вересня по грудень 2018р., виплата пенсії позивачу була припинена. За заявами позивача від 22.06.2018 і від 24.09.2018 та на підставі рішень Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 27.06.2018 № 26 і від 21.11.2018 № 47, виплата пенсії позивачу була поновлена. Сума неотриманої позивачем пенсії за вказані періоди становить 63524,23 грн.

Дані обставини підтверджуються копією листа ГУ ПФУ в м. Києві від 19.04.2019 №84213/02, наданим за результатами розгляду адвокатського запиту представника позивача адвоката Хомича І.О. від 09.04.2019 № 134-04/19 щодо виплати позивачу пенсії. У цьому листі відповідач зазначив, що після прийняття окремого порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, буде вирішено питання виплати коштів за минулий період.

Тож, спірні правовідносини стосуються не виплати відповідачем пенсії за минулі періоди, протягом яких виплата пенсії була припинена. При цьому, необхідність виплати цих коштів відповідачем не заперечується.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відсутність окремого затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку виплати пенсій за минулі періоди, не є та не може підставою для невиплати належних позивачу коштів - пенсійних виплат. Норми ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» таких обмежень не встановлюють, а тому, посилання відповідача на відсутність окремого затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку виплати пенсій за минулі періоди не може бути легітимною (правомірною) підставою для не виплати позивачу пенсії за травень-липень, вересень-грудень 2018р., а відтак, не може бути й підставою для відмови в позові.

Натомість, апелянт наголошує на відсутності протиправності у його діях, а оскільки окремий порядок виплати пенсій за минулі періоди Кабінетом Міністрів України так і не визначено, то підстав для виплати позивачу заборгованості не було. Крім того, апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до положень ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії (ч. 1). Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (ч. 2).

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивачу були нараховані, але не виплачені суми пенсії за період з травня по липень і з вересня по грудень 2018р. у загальному розмірі 63524,23 грн.

Заперечення відповідача і його посилання у листі від 19.04.2019 ґрунтуються загалом на п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, та відсутність окремого затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку виплати пенсій за минулі періоди.

Слід вказати, що наведений у листі (відмові) стороною відповідача Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 1).

Як вбачається, на призначення (відновлення) виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам цей Порядок не поширюється.

Отже, посилання відповідача у листі від 19.04.2019 на п. 15 цього Порядку, як на підставу для відмови у виплаті пенсії, є нормативно необґрунтованим, на що, цілком обґрунтовано звернув увагу і суд першої інстанції.

При цьому, механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) визначено Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365.

За змістом п. 16 Порядку № 365, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України

Наведене положення доповнено п. п. 2 п. 2 Змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335.

На час виникнення спірних правовідносин п. 16 Порядку контролю був чинним, однак, відповідач на нього не посилався. Разом з цим, на час розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 у справі № 640/18720/18, яке набрало законної сили 07.11.2019, визнано протиправним та нечинним п. п. 2 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365» в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 265 КАС України, вищевказане положення п. 16 Порядку контролю втратило чинність з 07.11.2019.

Тож, оскільки, на час вирішення спору, встановлене Кабінетом Міністрів України обмеження на виплату пенсій за минулі періоди внутрішньо переміщеним особам визнано судом протиправним і втратило чинність, а норми ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» таких обмежень не встановлюють, то посилання відповідача на відсутність окремого затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку виплати пенсій за минулі періоди не може бути легітимною (правомірною) підставою для не виплати позивачу пенсії за травень-липень, вересень-грудень 2018р., адже вказані виплати є пенсією позивача, набутою у встановленому законодавством України порядку, отримання яких є невід`ємною складовою зобов`язань держави перед громадянами та легітимними сподіваннями особи вільно розпоряджатись належним їм майном.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, доводи апеляційної скарги по суті спору не вказують на помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Також, апелянт вказує на безпідставність стягнення судом з відповідача судових витрат - судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані посилання через їх необґрунтованість та вважає, що суд першої інстанції, здійснюючи розподіл судових витрат, діяв виключно в межах приписів КАС України та Закону України «Про судовий збір».

За змістом ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3); для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 3500 грн. та сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн. мають бути покладені на відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко