Справа № 160/17423/20
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняПіскун Я.В.
представника позивача представника відповідача Лукіна А.А. Сидоренко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди
28.12.2020 Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет відшкодування ОСОБА_2 завданої ним майнової шкоди в розмірі 344 163,27 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, займаючи посаду поліцейського взводу № 2 роти тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП, 04.11.2018 року близько 00:05 хв., керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 по вулиці Калиновій в район ЕО № 113 у м. Дніпрі порушив вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, винним у скоєнні якої постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року визнаний відповідач, тому саме він несе цивільно-правову відповідальність згідно ст. ст. 22, 1166, 1187 ЦК України за заподіяну пошкодженням службового автомобіля матеріальну шкоду, розмір якої за даними висновку експертного дослідження від 03 травня 2019 року та від 18.11.2019 року складає 344 163,27 грн. Позивач наголошує на тому, що співробітник поліції, який керує службовим транспортом і вчиняє дорожньо-транспортну пригоду, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє саме цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони пошкодження та знищення майна будь-якої особи. Якщо особа, під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заявлені вимоги не визнав, аргументуючи це тим, що відповідачу, як поліцейському патрульної поліції, саме для здійснення його посадових обов`язків та несення служби був наданий в користування службовий автомобіль, тому дані правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та нормами КЗпП України, зокрема, ст. ст. 130, 138, 132 КЗпП України, а не нормами ст. ст. 116, 1187 Цивільного кодексу України, що регулюють деліктні правовідносини. Крім того, представник відповідача наполягав на застосуванні визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду власника або уповноваженого ним органу з питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, у зв`язку з чим просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Ухвалою суду від 19.03.2021 року позивачу поновлено строк звернення з позовом до суду та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
Ухвалою суду від 19.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Також позивач додатково зазначив про те, що відповідач є посадовою особою органу поліції, а тому на нього не поширюються вимоги статті 132 КЗпП України.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, наполягаючи на відмові в позові повністю з наведених у відзиві підстав, зазначивши також, що про пошкодження автомобіля позивачу було відомо в день ДТП 04.11.2018 року, оскільки автомобіль повернутий відповідачем у пошкодженому стані згідно дорожнього листа. Через це відповідач просив застосувати строки позовної давності, передбачені ч.3 ст. 233 КЗпП України.
Суд, вислухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, встановив наступне.
Щодо підсудності справи Дніпропетровському окружному адміністративному суду.
Судом встановлено, що позивач раніше звертався з даним позовом до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в порядку ЦПК України, що підтверджується копією ухвали від 20.11.2019 року по справі № 199/9127/19.
Однак ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2020 року провадження у справі закрито через не підсудність справи місцевому загального суду в порядку ЦПК України; справа підсудна адміністративним судам у порядку КАС України.
Дана ухвала залишена в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від від 30.07.2020 року.
13.10.2020 року Верховний Суд ухвалою відмовив у відкритті касаційного провадження.
Враховуючи те, що спричинення шкоди відбулося під час проходження відповідачем публічної служби, а також приймаючи до уваги вказані вище ухвали та постанову судів, суд вважає, що дана справа підсудна адміністративним судам.
Щодо заявлених позовних вимог.
З 16 січня 2016 року відповідач проходить службу в Управлінні патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції.
З 23.06.2018 року відповідач перебуває на посаді поліцейського взводу № 2 роти тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП.
Відповідач 04.11.2018 року приблизно о 00:05 год. під час несення служби з охорони публічної безпеки і порядку, керуючи автомобілем марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , в м. Дніпрі по вулиці Калиновій в районі ЕО № 113 скоїв ДТП внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_2 .
Фактичне отримання у користування автомобіля марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , відповідачем, як водієм, підтверджується дорожнім листом № 11/3878-1175 транспортного засобу марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , в якому вказані водії, серед яких і відповідач.
За даним фактом постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, що набрала законної сили, відповідача звільнено від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням; а праву про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно відповідача закрито через малозначність діяння.
Однак у вказаній постанові Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року міститься висновок про те, відповідач визнав свою провину; відповідач порушив своїми діями вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху. Також вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач керував автомобілем саме під час виконання службових обов`язків.
Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, постанова Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року має преюдиційне значення при розгляді даної адміністративної справи в частині чи мали місце дії та чи вчинені вони відповідачем.
Службовий автомобіль Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 зареєстрований 30 грудня 2016 року на праві власності за Департаментом патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
Службовий автомобіль Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_2 зареєстрований 27 грудня 2016 року на праві власності за Департаментом патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .
Згідно висновків експертного дослідження за № 22/12.2/4 від 03.05.2019 року, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_2 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 97 537,84 грн.
Згідно висновків експертного дослідження за № 22/12.2/3 від 18.11.2019 року, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 246 625,43 грн.
Отже, загальна сума збитків завданих позивачу становить 344 163,27 грн.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про Національну поліцію».
Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про Національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Статтею 80 Закону України «Про Національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України.
Відповідно до ч. ч. 1- 4 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції до 30 жовтня 2019 року, яка діяла на час заподіяння шкоди) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
На поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року (в редакції до 30 жовтня 2019 року, як діяла на час заподіяння шкоди), оскільки до військовослужбовців у відповідності до змісту даної постанови належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.
В той же час, у Законі України «Про Національну поліцію» (в редакції, що діяла до 30 жовтня 2019 року) відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським.
Оскільки матеріальна відповідальність поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським не врегульовані положеннями спеціального законодавства на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з позовом до суду норами спеціального законодавства, що регулює проходження служби в органах поліції, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, який врегульовує спірні правовідносини, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника субсидіарно поширюються норми трудового законодавства в частині регулювання матеріальної відповідальності працівника, у зв`язку з чим вирішенні даного спору належить керуватись Кодексом законів про працю України.
У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.
За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абзац 3 пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» ).
Суд зазначає, що у чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України або спеціальним законодавством. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює Цивільний кодекс України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.
З огляду на викладене, застосування до спірних правовідносин ст. 22 та ст. 1166 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового законодавства. Норми цивільного права слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.
Доводи позивача про те, що до службових обов`язків патрульного поліцейського не входить керування транспортним засобом суд до уваги не приймає, оскільки транспортний засіб позивачем наданий (ввірений) відповідачу саме для здійснення ним патрулювання з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, тобто для безпосереднього виконання службових обов`язків як засіб праці.
Доводи позивача про те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, не заслуговують на увагу, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаною статтею, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.
Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми Цивільного кодексу України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми Цивільного кодексу України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.
Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.
Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
У відповідності до п. 4 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).
Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;
8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.
Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні.
Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, тобто при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до відповідача підлягає застосуванню норма ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.
У пункті 21 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вказано, що суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність; якщо працівник повинен бути притягнений до повної матеріальної відповідальності, а позов заявлено про стягнення шкоди в межах обмеженої матеріальної відповідальності.
Розмір середнього заробітку відповідача за два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, становить 16 397,52 грн., що підтверджується довідкою позивача № 198 від 01.02.2020 року, яка міститься у матеріалах справи.
Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Як роз`яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.
Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку.
Оскільки за розгляду справи не встановлено іншого, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди в день її заподіяння, тобто 04.11.2018 року, враховуючи те, що відповідачем отриманий справний автомобіль повернутий ним після закінчення зміни у пошкодженому стані, що підтверджується даними дорожнього листа №11/3878-1175 на автомобіль марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , і відповідними підписами як відповідача так і уповноваженої особи позивача, яка видала і прийняла транспортний засіб.
Однак про заподіяння шкоди саме відповідачем позивач довідався після набрання постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року законної сили.
До суду позовом у порядку ЦПК України Департамент патрульної поліції звернувся у листопаді 2019 року.
Однак ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2020 року провадження у справі закрито через не підсудність справи місцевому загального суду в порядку ЦПК України; справа підсудна адміністративним судам у порядку КАС України.
Дана ухвала залишена в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від від 30.07.2020 року.
13.10.2020 року Верховний Суд ухвалою відмовив у відкритті касаційного провадження.
Ухвалою суду від 19.03.2021 року позивачу поновлено строк звернення з позовом до суду.
Таким чином, судом відхиляється клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. Окрім того, КАС України не передбачено такого поняття як «строк позовної давності», а є поняття «строк звернення з позовом до суду».
За вказаних обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі середнього заробітку відповідача за два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, що становить 16 397,52 грн.
Судом відхиляється довод позивача про те, що відповідач є посадовою особою органу поліції, а тому на нього не поширюється стаття 132 КЗпП України, оскільки відповідач у розумінні КЗпП України не є посадовою особою підприємства.
У відповідності до вимог статті 139 КАС України судові витрати покладаються на позивача, оскільки він є у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму 16 397,52 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 березня 2021 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 19.03.2021 року

Помічник судді Лісна А.М.