Справа № 380/7932/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7932/20 пров. № А/857/3408/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 380/7932/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язанням вчинити дії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Качур Р.П. в м. Львів Львівської області 23.12.2020 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі також ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач), у якій просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо перерахунку пенсії згідно із заявою позивача в частині застосуванням при визначенні заробітної плати для обчислення пенсії середньомісячної зарплати в розмірі 5377,90 грн, визначення пенсії за віком в розмірі 5202,55 грн та розміру пенсії з надбавками 6080,20 грн;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити пенсію позивачу з часу звернення на переведення пенсії з виду на вид із застосуванням статей 98, 99 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі також Закон № 1788-XII), відповідно до пункту 3 статті 45, пункту 2 статті 40, пункту 2 статті 33, пункту 16 прикінцевих положень та статті 27, абзацу 2 частини першої статті 28 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також - № 1058-IV), використовуючи для визначення заробітної плати при обчисленні пенсії за віком середню заробітну плату за останніх 24 місяці перед призначенням пенсії (час подання заяви на переведення 02.06.2020), у розмірі 8986,05666 грн та розміром пенсії з доплатами, підвищеннями, компенсаційними виплатами 9205,19 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який вважає, що оскаржуване рішення є безпідставним, а також прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та постановити нове, яким позовні вимоги задоволити частково (без зобов`язання застосувати статтю 99 Закону № 1788-XII).

В обґрунтування апеляційних вимог наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи вказує, що при здійсненні перерахунку його пенсії відповідач використовував середньомісячну заробітну плату в Україні, з якої сплачено страхові внески в розмірі 5377,90 грн, а слід було використовувати середньомісячну заробітну плату в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017, 2018 та 2019 роки, в розмірі 7763,17333 грн. Вказаними діями, на думку позивача, порушено його право отримувати пенсію відповідно до статті 98 Закону № 1788-XII та частини другої статті 40 Закону № 1058-IV.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд, з огляду на статтю 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 1997 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та з 22.01.1997 отримував пенсію по інвалідності.

На підставі заяви від 06.02.2002 позивача переведено на пенсію за віком згідно із Законом України від 13.12.1991 № 1977-ХII «Про наукову і науково-технічну діяльність» (надалі також Закон № 848-VIII, був чинним до 16.01.2016 року); на підставі заяви від 01.06.2009 переведено на пенсію за віком згідно із Законом № 1058-IV; на підставі заяви від 17.05.2012 переведено на пенсію за віком згідно із Законом № 848-VIII; з 02.01.2018 на підстави заяви позивача його переведено на пенсію за віком згідно з Законом № 1058-IV.

При здійсненні останнього переведення ОСОБА_1 на інший вид пенсії її розмір обчислено на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 у справі № 813/2355/18, яке набрало законної сили 23.10.2018, із застосуванням середньої заробітної плати за 2016 та 2017 роки.

Позивач 02.06.2020 звернувся до відповідача із заявою про переведення його із пенсії за віком на пенсію за інвалідністю (у розмірі пенсії за віком).

ГУ ПФУ у Львівській області 03.06.2020 на підставі рішення № 68 здійснено перерахунок пенсії позивача (вид пенсії - по інвалідності, у розмірі пенсії за вислугу років) у розмірі 6105,09 грн з надбавками, виходячи із середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2016 та 2017 роки (5202,55 грн) із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.

Позивач вважає, що відповідачем неправильно визначено розмір заробітної плати, який має враховувати відповідач при здійсненні перерахунку, тому звернуся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що показник середньої заробітної плати при повторному переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-IV, тому підстав для застосування нового розміру середньої заробітної плати при переведенні позивача на пенсію по інвалідності немає.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з пунктом 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV закріплено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Частиною другою статті 40 Закону № 1058-IV передбачено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Отже, у випадку призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV, при обчисленні пенсії враховується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Приписи частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV визначають, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 травня 2019 року у справі №314/272/17(2-а/314/33/2017), від 31 березня 2020 року у справі № 348/1296/17 та від 01 березня 2021 року у справі № 488/1409/16-а.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 02.06.2020 про переведення його із виду пенсії за віком, призначеної відповідно до норм Закону № 1058-IV, на пенсію за інвалідністю у розмірі пенсії за віком відповідно до норм цього ж Закону. Більше того, позивач в апеляційній скарзі погоджується з таким висновком та вважає, що в цьому випадку має місце переведення з одного виду пенсії на інший в межах одного закону.

Так, востаннє позивача було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV. При цьому, за переведенням на інший вид пенсії відповідно до Закону № 1058-IV у червні 2020 року він звертався не вперше. Вказане підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача, копії яких долучено до матеріалів справи.

Разом з тим, умовами застосування середньої заробітної плати, визначеної частиною другою статті 40 цього Закону при переведенні з одного на інший вид пенсії є:

- переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком;

- якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення пенсії незалежно від перерв в роботі.

Оскільки позивача 02.06.2020 переведено із виду пенсії за віком на вид пенсії по інвалідності (а не навпаки, як це передбачено частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV), до нього не може бути застосовано положення частини другої статті 40 Закону № 1058-IV при визначенні заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії.

Також, ОСОБА_1 не погоджується з твердженням відповідача, що ним жодних доказів та відомостей щодо місця праці після призначення пенсії за віком згідно із ч. 3 ст. 45 Закону № 1058-IV, тобто після 02.01.2018, не подавалися. У апеляційній скарзі зазначає, що у заяві про переведення від 02.06.2020 позивачем вказано «на сьогодні не працюю», що підтверджується записом у трудовій книжці з останнього місця роботи «АТ Автовантажмаш» звільнений 10.01.2000.

Колегія суддів п зазначає, що у розумінні норми частини третьої статті 45 Закону особа повинна продовжувати працювати та набути не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії для застосування середньої заробітної плати, визначеної частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії. Оскільки позивач не продовжував працювати після попереднього перерахунку пенсії (з 02.01.2018) і сам це зазначив у заяві про переведення від 02.06.2020, то ГУ ПФУ у Львівській області вірно зауважено про відсутність відомостей щодо місця праці після призначення пенсії за віком на підставі Закону № 1058-IV.

Враховуючи викладені вище обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що до позивача не може бути застосовано положення частини другої статті 40 Закону № 1058-IV при визначенні заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії, оскільки показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-IV.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача перевести позивача з пенсії за віком на пенсію по інвалідності із застосуванням частини другої статті 40 Закону № 1058-IV є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі також ЄСПЛ).

Колегія суддів враховує висновки, висловлені у рішенні ЄСПЛ від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Також, ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» зазначив, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 380/7932/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар