Справа № 160/8724/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2020 року Справа № 160/8724/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
29.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.05.2020 року за №9391-СГ «про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження, оскільки результатом звернення особи до уповноваженого органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є прийняття таким органом відповідного рішення за результатами розгляду звернення, тобто в таких правовідносинах зазначений орган здійснює управлінські функції, а тому спори про оскарження таких рішень належать до юрисдикції адміністративного суду. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.03.2020р. у справі №160/4108/19 та є обов`язковими для застосування адміністративним судом у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для закриття провадження у цій справі в порядку п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також, відповідачем 02.09.2020 року було подано клопотання, в якому ГУ ПФУ в Харківській області просило залучити до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 посилаючись на те, що земельна ділянка, за рахунок якої позивач бажає отримати у власність, частково перебуває у постійному користуванні зазначених фізичних осіб на підставі державних актів на право постійного користування землею, а тому рішення суду у даній справі може безпосередньо вплинути на їхні права згідно до вимог ст.49 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про залучення третіх осіб, оскільки предметом розгляду у даній справі є встановлення правомірності прийняття наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області від 14.05.2020 року за №9391-СГ, та вирішення питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що являється першою стадією земельно-правової процедури щодо безоплатного отримання земельних ділянок. При цьому, надання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного висновку щодо надання відповідної земельної ділянки позивачу у власність. Суд зауважує, що прийняття рішення у даній справі ніяким чином не вплине на права та обов`язки наведених у клопотанні фізичних осіб, а тому у суду відсутні підстави для їх залучення до участі у цій справі в порядку ст.49 Кодексу адміністративного судочинства України.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року у справі №160/12883/19 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та інших позивачів по даній справі, а саме:

- визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, оформлену листом від 02.10.2019 С-12576/0-6095/0/95-19 "Про розгляд заяви", у наданні в тому числі ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути клопотання від 05 вересня 2019 року про надання дозволів (в тому числі ОСОБА_1 ) на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га кожна, для ведення особистого селянського господарства.

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

За результатами повторного розгляду клопотання ОСОБА_1 від 05.09.2019 року, ГУ Держгеокадастру у Харківській області видано наказ від 14.05.2020 року №9391-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». В обгрунтвання такої відмови відповідач зазначив наступне: за інформацією Відділу у Кегичівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка перебуває у постійному користуванні гр. ОСОБА_2 , відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії III-ХР №006051, а тому всупереч ст. 118 ЗК України, ОСОБА_1 не додано до клопотання погодження землекористувача. Також ГУ Держгеокадастру у Харківській області здійснено посилання на ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 15.07.2020 року, земельна ділянка за кадастровим номером :01:000:0168 площею 78,6984 га, місце розташування - Харківська область, Кегичівсьий район, Власівська сільська рада, за категорією відноситься до земель сільськогосподарського призначення, за цільовим призначенням - до земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), за формою власності «інформація відсутня».

Водночас, до матеріалів справи долучено державні акти на право постійного користування землею на території Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області для ведення особистого підсобного господарства: серії III-ХР №006052 (користувач земельної ділянки площею 1,5 га - ОСОБА_8 ), III-ХР №006053 (користувач земельної ділянки площею 2,0 га - ОСОБА_4 ), III-ХР №009934 (користувач земельної ділянки площею 2,0 га - ОСОБА_3 ), III-ХР №006205 (користувач земельної ділянки площею 2,0 га - ОСОБА_6 ), III-ХР №006051 (користувач земельної ділянки площею 1,5 га - ОСОБА_9 ).

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З наведених норм вбачається, що проект землеустрою розробляється на підставі дозволу органу, до компетенції якого входить питання про передачу земельних ділянок громадянам.

Відповідач, доводячи правомірність оскаржуваної відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідно до наказу від 14.05.2020 року за №9391-СГ, посилається на те, що земельна ділянка, яку бажає отримати у власність позивач, є частиною інвентаризованої земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0168 та бажана земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою, яка перебуває у постійному користуванні гр. ОСОБА_2 , відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії III -ХР №006051.

Водночас до суду надано державні акти на право постійного користування землею серії III -ХР №006052 (користувач ОСОБА_8 , III -ХР №006053 (користувач ОСОБА_4 ), III -ХР №006205 (користувач ОСОБА_3 ), III -ХР №006051 (користувач ОСОБА_9 )., та суд зауважує, що такі державні акти посвідчують, що саме вищезазначеним особам у постійне користування надано земельні ділянки, які входять до складу інвентаризованої земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0168 площею 78,6984 га, місце розташування - Харківська область, Кегичівсьий район, Власівська сільська рада.

Відповідно до частини 5 статті 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно із статтями 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

У частині 2 статті 92 ЗК України визначено коло суб`єктів, що можуть набувати у постійне користування земельні ділянки державної та комунальної власності, і громадяни до них не належать.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Відповідно до пунктів 2, 10 Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" № 3613-VI від 07.07.2011, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 "Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинним і підлягають заміні у разі добровільною звернення громадян або юридичних осіб.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду, наведених у постанові від 11.11.2020 року по справі №816/118/18.

Обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься в п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року. Так, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 № 5-рп 2005 (справа № 1-17 2005) визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. При цьому Конституційний суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею) виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, та на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення нього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.

Крім того, Законом України "Про Державний земельний кадастр" (чинний та в редакції з 01.01.2013) встановлено, що документ, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності ним Законом, є дійсними.

Чинне законодавство не містить чіткого регулювання щодо порядку переоформлення права користування земельними ділянками, тобто приведення його у відповідність до діючої редакції Земельного кодексу України.

Відтак, у осіб, які користуються земельними ділянками на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, чітко не встановлений законом обов`язок вчиняти дії, що пов`язані із переоформленням такого права на право власності або право оренди, до законодавчо визначеної та встановленої нормативно-правовими актами відповідно до процедури.

Отже, Державні акти на право постійного користування землею: серії III-ХР №006052 (виданий на ім`я ОСОБА_8 , площею 1,5 га), III-ХР №006053 (виданий на ім`я ОСОБА_4 , площею 2,0 га), III -ХР №009934 (виданий на ім`я ОСОБА_3 , площею 2,0 га), III-ХР №006205 (виданий на ім`я ОСОБА_6 , площею 2,0 га), III-ХР №006051 (виданий на ім`я ОСОБА_9 , площею 1,5 га), є чинними на час розгляду даної справи, вказані особи вважаються законними користувачами частини земельної ділянки на території Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0168.

З огляду на вищезазначене, суд зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області при прийнятті наказу від 14.05.2020 року за №9391-СГ, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, врахувало права та законні інтереси третіх осіб, що користуються частиною земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0168, запобігаючи виникненню подальших спорів.

Поряд з цим, суд зауважує, що загальна площа земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0168 складає 78,6984 га, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо якої позивач звернувся до відповідача із клопотанням від 05.09.2019 року, водночас загальна площа земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні третіх осіб відповідно до державних актів на право постійного користування землею серії III-ХР №006052, III-ХР №006053, III-ХР №009934, III-ХР №006205, III-ХР №006051 складає всього 9, 0 га.

Крім того, відповідачем під час судового розгляду даної справи не було надано належних доказів того, що земельна ділянка, на яку позивач прохає надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, перетинається (межує, або накладається) з земельними ділянками, наданими у користування інших осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, як суб`єктом владних повноважень, не було обґрунтовано та доведено правомірність підстав для надання відмови позивачу у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою.

Поряд з цим, суд зазначає, що спірні правовідносини урегульовані Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».

Так, відповідно до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із ч.ч. 1-5 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

При цьому, частиною 6 ст. 79-1 Кодексу передбачено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Спеціальним Законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, є Закон України «Про землеустрій».

Серед видів документації із землеустрою відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій» визначено зокрема: ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель.

У статті 50 згаданого Закону законодавцем чітко визначено, у яких випадках складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а відповідно у яких випадках органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування надаються дозволи на розроблення саме проектів землеустрою, зокрема, у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

В даних спірних правовідносинах земельна ділянка є сформованою, відтак, неможливо сформувати нову земельну ділянку шляхом розроблення саме проекту землеустрою із ділянки, яка є вже сформованою, без її поділу.

Згідно із ст. 56 Законом «Про землеустрій», технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає, зокрема згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

Тобто у разі, якщо земельна ділянка сформована, органом виконавчої влади (в даних правовідносинах - Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області) надається дозвіл на поділ уже сформованого в результаті проведення інвентаризації земельного масиву на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

При цьому, на законодавчому рівні визначено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є зовсім іншим видом документації, ніж проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, та законодавчо визначені підстави для розробки проекту землеустрою є відмінними від тих, що визначають порядок розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Аналіз зазначених норм земельного законодавства, дає підстави дійти висновку, що для передачі проінвентаризованих земель у власність необхідно поділити земельну ділянку на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

У зв`язку з тим, що позивач звернувся до Головного управління з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у власність площею 2,0 га, тобто частини сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0168 площею 78,6984 га, для надання дозволу на її приватизацію необхідно здійснити роботи по виготовленню документації із землеустрою щодо поділу цієї земельної ділянки та сформувати нову земельну ділянку площею 2,0 га позивачу шляхом поділу.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Так, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог;

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, суд не вправі підміняти повноваження відповідача, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

В той же час, з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні, розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Решта доводів сторін висновків суду за наслідками розгляду даної справи не спростовують.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.

Розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.05.2020 року за №9391-СГ «про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області () повторно, з урахуванням висновків суду, які викладено у рішенні, розглянути клопотання ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення КВЦПЗ - 01.03), яка знаходиться на території Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

08.10.2020

Рішення не набрало законної сили 08 жовтня 2020 р.

Суддя В.В. Кальник