Справа № 420/10545/20
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати пункт 16 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07 лютого 2020 року №16, яким Міністерством оборони України відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в 2020 році позивач звернувся до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою та необхідним, переліком документів про виплату одноразової грошової допомоги. В подальшому, в червні 2020 року у Одеському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки отримав копію витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 7 лютого 2020 року №16. Зокрема, позивач дізнався, що Міністерством оборони України на розгляді комісії було відмовлено у виплаті йому одноразової грошової допомоги з підстав, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн. Позивач вважає такі дії Міністерства оборони України протиправними та такими, що порушують його конституційні права на соціальний захист, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач Міністерство оборони України не визнає позов ОСОБА_1 , в повному обсязі, оскільки вимоги позивача суперечать вимогам чинного законодавства з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву (від 09.11.2020р. за вхід. №47247/20), зазначаючи, що в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - військовослужбовець, це громадяни України, іноземні та особи без громадянства, які здійснюють професійну діяльність, пов`язану із обороною України (не РФ), її незалежності та територіальної цілісності. При цьому, згідно з приписами пункту 3 статті 3 Закону України "Про соціальний .з правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей дія цього Закону не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України. Таким чином, враховуючи приписи наведених вище норм, право на отримання «одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності ...» мають особи (члени сімей таких осіб), які одночасно відповідають наступним критеріям: - є громадянами України; - здійснюють діяльність, пов`язану із обороною України. її незалежності та . територіальної цілісності;- ця діяльність є професійною.

Тобто, на осіб, які були громадянами РФ та здійснювали діяльність з оборони РФ норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не Поширюються. Відповідач вважає, що позовні вимоги суперечать суті наведених вище нормативних актів, оскільки статтею 1 Угоди встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Таким чином позивач, звільнений з лав ЗС РФ 02.09.1992, та якому 13.11.2019 встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, не має права на одноразову грошову допомогу. Отже, рішення комісії Міноборони про відмову Негруці у призначенні одноразової грошової допомоги від 07.02.2020 прийняте у відповідності до вимог законодавства України.

Від позивача 24.11.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив (вхід.№49795/20), згідно якої позивач вважає відзив необґрунтованим з наступних підстав. Підполковник у відставці ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах та приймав участь в бойових діях із 29.11.1981 по 05.08.1983. Згідно з Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2858 від 16.10.2019 року - захворювання так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. 13.11.2019 року під час огляду органами МСЕК позивача вперше визнало інвалідом II групи довічно, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, де велись бойові дії. Позивач є громадянином України з 1992 року та перебуває(в) на військовому обліку в військовому комісаріаті України. Міністерством оборони України не враховується Угода між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року де встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав - учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються та Закон України від 07 червня 2001 № 2495-ІН, яким, ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року. Аналіз зазначених нормативно-правових актів дає підстави дійти висновків, що громадяни України мають право, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у справі №420/10545/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року вирішено подальший розгляд справи №420/10545/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 27 січня 2021 року о 11 год.45 хв.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу №420/10545/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, до судового розгляду по суті на "17"лютого 2021року о 11 год. 30хв.

17.02.2021 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява (вхід.№7814/21) щодо розгляду справи за його відсутності.

Від повноважного представника відповідача - Міністерства оборони України 17.02.2021 року надійшла заява (вхід.№7812/21) про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи наявність передбачених приписами ч.9 ст.205 КАС України, підстав, та зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, розгляд даної адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів ОСОБА_1 є ветераном війни учасником бойових дій, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.12.2000.

Згідно довідки Ізмаїльського об`єднаного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.02.2019 року №СП/475, ОСОБА_1 , 1955 р.н., брав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан у складі в/ч НОМЕР_2 з 29.11.1981 р. по 05.08.1983 р.

Довідкою до акту огляду МСЕК серії 12АВ № 718124 від 18.11.2019 року ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності та зазначено, що захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до копії витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2858 від 16.10.2019, встановлено, що захворювання позивача пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Протокольним рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 16 від 07.02.2020 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Вважаючи такі дії протиправними та такими, що порушують конституційні права позивача на соціальний захист, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування пункту 16 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07 лютого 2020 року №16, яким Міністерством оборони України відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, та прийнятого відповідно ст. 16 вказаного Закону Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі Порядок 975).

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час встановлення позивачу інвалідності) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

За приписами пп.1 п. 6 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - уразі встановлення інвалідності II групи.

Позивачу 13.11.2019 року МСЕК встановлена II група інвалідності, а протоколом Центральної військово-лікарської комісії МОУ №2858 від 16.10.2019 року по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, каліцтв визнано його травми пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби.

Проте згідно з витягом з протоколу засідання Комісії МОУ від 07.02.2020 року №16 (п.16) позивачу відмолено в призначенні одноразової грошової допомоги.

При цьому, Комісія не заперечувала визнання 13.11.2019 року в Україні органами МСЕК позивача, якого звільнено 26.03.1999 зі Збройних Силах Російської Федерації, особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Єдиною підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про призначення та виплати йому одноразової допомоги послугувало те, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 7 КАС України встановлені джерела права, які застосовуються судом. Відповідно до частин 1-3 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07.05.2001 року №2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Частиною 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд, вирішуючи справу за позовом ОСОБА_3, який проходив військову службу та звільнявся зі служби в Збройних Силах Російської Федерації, до МОУ про протиправність рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової допомоги та зобов`язання МОУ призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, зазначив наявність у позивача права на цю допомогу відповідно до Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, до Закону України від 07.05.2001 року №2495-ІІІ, яким ратифікований Протокол до вказаної Угоди.

Крім того, Верховний суд дійшов правового висновку відповідно до якого незважаючи на те, що вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Зазначений правовий висновок також вказаний Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 року по справі №295/12485/17.

У вказаній постанові від 30.04.2020 року Верховний Суд також зазначив, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже, суд дійшов висновку, що Комісією протиправно відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової допомоги з вказаної підстави. Будь-яких інших передбачених законом підстав для відмови у виплаті допомоги відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування пункту 16 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07 лютого 2020 року №16, яким Міністерством оборони України відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; зобов`язання Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, є правомірними, ґрунтовними, отже підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 16 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07 лютого 2020 року №16, яким Міністерством оборони України відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

2. Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Ю.В. Харченко

.