Справа № 826/3300/17
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3300/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1, Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання провести перерахунок заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами, у якій просив:

- заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами - задовольнити;

- скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі № 826/3300/17 та ухвалити нову постанову, якою:

зобов`язати прокуратуру Чернігівської області нараховувати заробітну плату прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з наступних складових - посадового окладу розміром 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці, надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи;

стягнути з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 суму недонарахованої плати за січень, лютий, березень, квітень травень і червень 2017 року як різницю між фактично отриманою заробітною платою.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі за його позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів - задоволено частково.

Скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі № 826/3300/17 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів.

Ухвалено нову постанову, якою зобов`язано Чернігівську обласну прокуратуру здійснити нарахування заробітної плати прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виходячи з таких складових: посадового окладу розміром 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці; надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи, з урахуванням різниці між належною до виплати сумою з фактично отриманою заробітною платою.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду першої інстанції змінити, а саме:

1.1) абзац другий пункту другого резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року, справа № 826/3300/17, викласти наступним чином:

«Зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру здійснити нарахування заробітної плати прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) з урахуванням різниці між належною до виплати сумою з фактично отриманою заробітною платою».

1.2) доповнити пункт другий резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року, справа № 826/3300/17, абзацами відповідно третім-одинадцятим наступного змісту:

«За минулий період нарахування заробітної плати прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 здійснити виходячи з таких складових:

а) з 01 січня 2017 року щомісячно:

- посадового окладу розміром 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

- премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці;

- надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи;

б) з 25 вересня 2019 року до 31 грудня 2020 року:

щомісячно:

- посадового окладу розміром 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року:

- надбавки за вислуту років розміром 15 відсотків посадового окладу,

щорічно:

- премії в розмірі не більше 30 відсотків розміру суми посадового окладу, отриманої за календарний рік».

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. В апеляційній скарзі позивач вказує, що він не оспорює постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року в цілому, але все ж приходить до висновку про незастосування судом першої інстанції закону, який підлягав застосуванню.

Позивач зазначає, що нарахування та виплата щомісячної премії змінами в законодавстві, що набрали законної сили з 25 вересня 2019 року, фактично скасована, водночас, запроваджена виплата щорічної премії за результатами оцінювання якості роботи прокурора за календарний рік. Окрім того, позивач наголошує, що законодавцем були також внесені зміни щодо розмірів посадових окладів прокурорів та збільшено останні.

Також не погоджуючись з таким рішенням суду, Чернігівською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

В обґрунтування власної правової позиції Чернігівська обласна прокуратура посилається на постанови Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 19 листопада 2018 року у справі № 755/4893/18, 755/18431/15-а, від 15 травня 2019 року у справі № 640/20317/16-а.

Таким чином, апелянт вважає, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнані неконституційними та втратили чинність з 26 березня 2020 року, як встановлено статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 (справа № 1-233/2018 (2840/18), що також прямо встановлено даним рішенням.

Тобто, станом на день звернення ОСОБА_1 з позовом у лютому 2017 року прокуратура Чернігівської області діяла відповідно до вимог чинного законодавства, адже на момент вчинення таких дій та прийняття постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у даній справі положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були чинними.

Також не погоджуючись з таким рішенням суду, Офісом Генерального прокурора подано апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року відмовити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, постанова суду є незаконною та підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач також зазначає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Крім того, Офіс Генерального прокурора вказує, що органи прокуратури України не мали правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України та посилається на правову позицію Верховного Суду від 12 липня 2016 року у справі № 21-1726а16, від 13 липня 2016 року у справі № 21-1488а16, від 16 липня 2020 року у справі № 815/2603/16, від 09 вересня 2020 року у справі №м 807/1171/16, від 27 жовтня 2020 року у справі № 826/18228/16.

У прохальній частині апеляційних скарг ОСОБА_1 та Офіс Генерального прокурора просять про розгляд апеляційних скарг за їх участі.

Щодо заявленого позивачем та відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною другою статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Так, в даному випадку, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин.

Колегія суддів, беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження, та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, а також високу статистику кількості захворілих, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

24 лютого 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційні скарги Чернігівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить відмовити у їх задоволенні.

Позивач вказує, що рішення Контситуційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року не виконується відповідачем, оскільки ні розмір, ні порядок нарахування йому заробітної плати до даного часу не змінились.

Позивач не заперечує, що відповідно окремі положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України втратили чинність з дня ухвалення рішення КСУ від 26 березня 2020 року про їх неконституційність, разом з тим вказує, що їх невідповідність Конституції України існувала і до прийняття вказаного рішення та породжувала відповідні негативні наслідки для нього у вигляді зменшення заробітної плати.

Також, позивач наводить спростування посилань апелянтів на правові позиції Верховного Суду, а також вказує про наявність протилежної наведеній відповідачами позиції судів касаційної інстанції та посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 812/1266/17, ухвали від 20 лютого 2020 року та від 14 травня 2020 року у справі № 808/1628/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 2136-VIII.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги відповідачів підлягають повному задоволенню, апеляційна скарга позивача - частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи позовні вимоги, тим, що прокуратура Чернігівської області, у якій ОСОБА_1 проходить публічну службу, починаючи з січня 2017 року продовжувала нараховувати та виплачувати заробітну плату на підставі постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505). Водночас, частинами першою та третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIІІ від 06 грудня 2016 року, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років, 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Посилаючись на те, що застосування до правовідносин щодо оплати праці прокурорів положень Постанови №505 неможливе та суперечить чинному національному та міжнародному законодавству, позивач звернувся до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області, Генеральної прокуратури України про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів - відмовлено повністю.

Зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року.

Разом з тим, Конституційним Судом України 26 березня 2020 року ухвалено рішення №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, відповідно до якого та, виходячи з низки юридичних позиції щодо порушеного питання, Конституційний Суд України дійшов таких висновків:

Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вважаючи наявними правові підстави для перегляду судового рішення за виключними обставинами, позивач звернувся із відповідною заявою до суду.

Суд першої інстанції заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі за виключними обставнами задовольнив та зазначив, що правова природа виключних обставин, про які йдеться у частині п`ятій статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, виявляється вже у самій їх назві. Їх виключність свідчить про те, що вони є винятком з принципу юридичної визначеності. Виникнення цих обставин з достатнім степенем переконливості ставить під сумнів законність судового рішення, що не узгоджується ні з публічним інтересом, який уособлює держава, ні з приватним інтересом сторін, і є підставою для його перегляду за заявою зацікавленої особи.

Задовольняючи заяву позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції також вказав, що твердження відповідачів про те, що не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання, не сприймається судом, оскільки логіка таких тверджень призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач), фактично позбавляється права на перегляд рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в цій справі.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України визначено, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

В якості виключної обставини для перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі № 826/3300/17 позивачем вказано ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів наголошує, що частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Системний аналіз вищевказаної норми свідчить про те, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Аналогічна правова позиція є сталою а була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 814/1274/17.

Так, як вже було зазначено вище, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, дія положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування втратила чинність 26 березня 2020 року.

В той же час, спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування позивачу заробітної плати з 01 січня 2017 року та її стягнення за січень-червень 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 814/1274/17, від 25 липня 2019 року у справі № 804/3790/17.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року є підставою для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі № 826/3300/17 за виключними обставинами.

При цьому, щодо висновків суду першої інстанції про відхилення доводів відповідача про те, що не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання , колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України видно, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.

Словосполучення «ще не виконане», яке вживається у пункті 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння, а також «розширеного тлумачення». Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, а також те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року (залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року) у справі № 826/3300/17, про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернувся ОСОБА_1 , у задоволенні позову відмовлено, колегія суддів зазначає, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

Вказана правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 755/4893/18, у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 805/550/16-а, та підтримана Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При цьому, щодо доводів позивача про продовження існування стану порушення його прав, свобод чи інтересів й після ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, апеляційний суд звертає увагу, що останнє може бути підставою для звернення до суду з відповідним позовом задля їх захисту, однак такі обставини в жодному разі не можуть слугувати підставою для перегляду судового рішення за виключними обставинами, оскільки спірні правовідносини в такий період часу не були предметом судового розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства та дійшов хибного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у справі № 826/3300/17.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання провести перерахунок заробітної плати.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню повністю, апеляційна скарга позивача - частково, постанова суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

При цьому, вимога апелянта про компенсацію судових витрат не підлягає задоволенню, оскільки приписами статті 139 КАС України, не передбачено можливості стягнення витрат по сплаті судового збору з фізичної особи на користь суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року - задовольнити частково, апеляційні скарги Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року за виключними обставинами - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 17 березня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна