Справа № 640/19911/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2021 року 14:44 № 640/19911/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Київській області

про скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників сторін:

від позивача - Дубчак Л.С.,

від відповідача - Леошко Д.Д.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31 березня 2020 року №, №, №, №, визнати протиправними та скасувати рішення №491/ про виключення з реєстру платників єдиного податку, №531/ про виключення з реєстру платників єдиного податку; визнати протиправною та скасувати вимогу від 03 серпня 2020 року №149704-56; визнати незаконним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу №25494/ФОП/10-369-56-07 від 03 серпня 2020 року; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, за результатом якої складений акт від 27 лютого 2019 року №211/10-36-33-04/ НОМЕР_1 проведено з порушення податкового законодавства, оскільки документи, які дають право на проведення перевірки позивачу пред`явлені не були. Також представник відповідача вказує, що мала місце зміна виду перевірки з виїзної на невиїзну без відповідного наказу. Крім того, представник позивача наголошує на тому, що у позивача було вилучено оригінали первинних бухгалтерських документів, що є неприпустимим. Крім того, представник позивач наголошує, що висновки акту від 27 лютого 2019 року №211/10-36-33-04/ НОМЕР_1 є безпідставними та спростовуються наявними бухгалтерськими документами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача вказує, що на підставі виписок по руху коштів на банківських рахунках позивача за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року під час здійснення підприємницької діяльності останній отримав дохід в сумі 5 198 262,30 грн, отже з 01 жовтня 2019 року повинен був перейти на загальну систему оподаткування. У разі переходу фізичної особи-підприємця на спрощену систему оподаткування з початку кварталу всередині року (з 1 липня) поточного року, фізична особа-підприємець-платник єдиного податку з метою перебування на спрощеній системі оподаткування визначає сумарний дохід у поточному році з початку цього календарного року: дохід, отриманий під час перебування на загальній системі оподаткування та дохід, отриманий під час перебування на спрощеній системі оподаткування. З огляду на викладене, відповідач вказує на перевіркою встановлено заниження податкових зобов`язань з єдиного податку за 2017 рік.

Також представник відповідача у відзиві на позов зауважує, що позивачем на підтвердження витрат надані фіскальні чеки від постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К», які не містять інформацію про покупця, а будь-які інші документи, які б підтверджували придбання товаро-матеріальних цінностей позивачем до перевірки не надано. З огляду на викладене, відповідач вказує на заниження позивачем оподаткованого доходу.

Крім того, відповідач зауважує, що на підставі наданих до перевірки первинних документів встановлено, що загальна сума доходу позивача від здійснення операцій з постачання товарів/послуг у січні 2018 року перевищила 1 000 000 грн, отже з 11 січня 2018 року у позивача виникає обов`язок зареєструватись платником податку на додану вартість, проте позивачем такий обов`язок не виконано та податок на додану вартість не сплачувався.

У відповіді на відзив представник позивача наголошує на безпідставності доводів відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 01 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 02 березня 2021 року без виходу до нарадчої кімнати відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Державної податкової служби у Київській області про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 02 березня 2021 року представник позивача наполягала на задоволенні позову, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області на підставі пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України, пункту 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та відповідно до затвердженого платну-графіку проведення документальних планових перевірок платників податків на 2020 рік та направлень на перевірку від 31 січня 2020 року №318 та №317 проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, за результатом якої складений акт від 27 лютого 2019 року №211/10-36-33-04/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України та вимоги, встановлені главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України, щодо перебування на спрощеній системі оподаткування в частині перевищення позивачем обсягу доходу в сумі 5 000 000,0 грн; пункту 292.1 статті 292, пункту 293.3 статті 293 Податкового кодексу України в частині заниження єдиного податку на загальну суму 30 000,0 грн.; пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року на загальну суму 9261886,42 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 1665195,92 грн.; пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України в частині заниження податкових зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 2679451,0 грн.; пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року на загальну суму 9261886,42 грн, що призвело до заниження військового збору на суму 138928,33 грн.; пункту 2 частини 1 статті 7, статті 8, частини 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та заниження позивачем єсв на загальну суму 291 836,16 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 31 березня 2020 року:

- №, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування за основним платежем 1 916 636,83 грн., за штрафними санкціями - 479 159,21 грн;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору за основним платежем 159 850,24 грн., за штрафними санкціями 39 962,57 грн;

- №, яким позивачу збільшено суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем 2 679 451,00 грн., за штрафними санкціями - 669 862,75 грн;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку за основним платежем в сумі 159 779,20 грн, за штрафними санкціями - 39 944,80 грн.

Також, на підставі акту перевірки відповідачем прийнято рішення №491/ про виключення з реєстру платників єдиного податку та рішення №531/ про виключення з реєстру платників єдиного податку.

Крім того, 03 серпня 2020 року відповідачем винесено вимогу №149704-56 на загальну суму 3 637860,14 грн та рішення про опис майна у податкову заставу від 03 серпня 2020 року.

Незгода позивача із вказаними вище податковим повідомленнями-рішеннями, рішеннями та вимогою зумовила звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 77.1 статті 71 Податкового кодексу України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється.

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

До плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім -не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік.

Порядок формування та затвердження плану-графіка, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Наказом Міністерства фінансів України від 02 червня 2015 року №524, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 червня 2015 року за №751/27196, затверджено Порядок формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків (надалі - Порядок №524).

Пунктом 1 розділу І Порядку №524 передбачено, що цей Порядок розроблений з метою забезпечення єдиного підходу до формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків (далі - план-графік).

Річний план-графік для документальних планових перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, складається відповідно до вимог статті 77 розділу II Податкового кодексу України (далі - Кодекс).

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки. Оновлення річного плану-графіка здійснюється у разі його коригування.

Відповідно до пункту 5 розділу І Порядку №524 план-графік складається із планів-графіків територіальних органів ДФС та затверджується Головою ДФС.

Затверджений план-графік є обов`язковим для виконання всіма підрозділами територіальних органів ДФС.

Належну якість формування плану-графіка та його коригування забезпечує територіальний орган ДФС, який сформував план-графік (коригування плану-графіка).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 р. № 1200 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Установлено, що: Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску; Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства; Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності; забезпечення діяльності Державної податкової служби та Державної митної служби у 2018 та 2019 роках здійснюватиметься в межах видатків, передбачених Державній фіскальній службі; Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби та Державної митної служби.

Кабінет Міністрів України розпорядженням від 21 серпня 2019 р. № 682-р погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. № 227 "Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України" (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на Державну податкову службу.

Отже, з 28 серпня 2019 року всі функції Державної фіскальної служби України передано до Державної податкової служби України.

Відповідно до затвердженого Державною податковою службою України плану-графіку проведення документальних планових перевірок платників податків на 2020 рік, документальну планову перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 заплановано на січень 2020 року.

Відповідно до пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу України Про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення від 16 січня 2020 року №52/10-36-33-04 та копія наказу Головного управління Державної податкової служби у Київській області №109 від 16 січня 2020 року направлені засобами поштового зв`язку на податкову адресу позивача: 08298, Київська обл., смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 26, кв. 328, 16 січня 2020 року (трек-номер поштового відправлення №873) та отримані 30 січня 2020 року.

Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, визначають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

Відповідно до пункту 105 цих Правил одержання реєстрованого поштового відправлення, грошових коштів за поштовим переказом здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. У разі отримання інших реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів одержувач заповнює відповідний бланк повідомлення: зазначає найменування, серію та номер пред`явленого документа, дату одержання та ставить свій підпис.

Суд наголошує, що на етапі підготовки до проведення документальної планової виїзної перевірки в обов`язки контролюючого органу входить завчасне (не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення перевірки) вручення під розписку або надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії наказу про проведення такої перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку її проведення.

На момент початку проведення перевірки відповідач мав підтвердження того, що платнику податків вручено рекомендований лист, яким направлялися необхідні документи, і таким доказом є рекомендоване повідомлення про вручення цього листа, що дає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної планової виїзної перевірки платника. Обов`язку встановлювати особу, яка від імені платника отримала рекомендований лист, чи перевіряти її повноваження, посадові особи контролюючого органу перед початком проведення перевірки не мали.

Згідно пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

-направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

-копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відповідач вказує, що направлення на проведення документальної планової виїзної перевірки від 31 січня 2020 року №318 та №317 та відповідні службові посвідчення 31січня 2020 року в установленому порядку, особисто під розпис було ознайомлено Лубяниченка В. О. - довірену особу позивача.

В матеріалах справи наявна копія довіреності Лубяниченка Володимира Олександровича від 29 січня 2020 року на представлення інтересів позивача у будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності, в тому числі органах Міністерства доходів і зборів України, фіскальній службі України, зокрема, при вирішенні бухгалтерських питань поточної діяльності.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що Лубяниченко Володимир Олександрович є представником позивача, а відтак, останні належним чином повідомлені про проведення перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Згідно підпункту 20.1.13 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право доступу під час проведення перевірок до територій, приміщень (крім житла громадян) та іншого майна, що використовуються для провадження господарської діяльності та/або є об`єктами оподаткування, або використовуються для отримання доходів (прибутку), або пов`язані з іншими об`єктами оподаткування та/або можуть бути джерелом погашення податкового боргу.

Відповідач вказує та позивач не заперечує, що податкова адреса фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 співпадає з адресою фактичного місця проживання.

З урахуванням наведеного, працівники Головного управління Державної податкової служби у Київській області не мали можливості проводити документальну планову виїзну перевірку за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 806/2127/16 зазначено, що платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема виїзної, щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов виноску, що проведення документальної планової виїзної перевірки не за місцем знаходження позивача не свідчить про протиправність рішень, прийнятих за результатом такої перевірки.

Відповідно до пункту 86.1. статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Згідно з пунктом 86.7. статті 86 Податкового кодексу України, у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом п`яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях та/або листі про надання додаткових документів в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу.

Рішення про визначення грошових зобов`язань приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності). Платник податків або його законний представник може бути присутнім під час прийняття такого рішення.

Також пунктом 86.8. названої статті Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З системного аналізу статті 86 Податкового кодексу України вбачається, що акт контролюючого органу є висновком про результати проведеної перевірки, складання якого входить до повноважень контролюючого органу.

Судом встановлено, що за результатами документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 складено Акт від 27 лютого 2020 року №211/10-36-33-04/ НОМЕР_1 «Про результати документальної планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , за період діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року». Акт складено у двох примірниках на 28 аркушах та зареєстровано у журналі реєстрації актів (довідок) перевірок у Головному управлінні Державної податкової служби у Київській області 27 лютого 2020 року під №211/10-36-33-04/ НОМЕР_1 .

Так, відповідач вказує на наявність технічної помилки на 28 аркуші акту перевірки.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про безпідставність доводів представника позивача щодо порушення відповідачем порядку проведення перевірки позивача та складення акту перевірки.

З акту перевірки вбачається, що на підставі виписок по руху коштів на банківських рахунках, інформації про отримані доходи за даними інформаційної бази ДРФО та первинних документів перевіркою встановлено, що позивач за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, під час перебування на третій групі спрощеної системи оподаткування, отримав дохід в сумі, що перевищує дозволений обсяг згідно вимог пунктом 291.4 статті 291 Податкового кодексу України.

Факт перевищення дозволений обсяг згідно вимог пунктом 291.4 статті 291 Податкового кодексу України не заперечується позивачем.

З акту перевірки вбачається, що позивач шляхом подання заяви, самостійно з 01 січня 2018 року перейшов на загальну систему оподаткування, задекларував суму доходу 5 139 395,76 грн та самостійно сплатив податок.

Проте, перевіркою на підставі банківських виписок встановлено надходження коштів у сумі 5 339 395,76 грн. та заниження позивачем доходу на суму 200 000 грн.

Судом було витребувано від позивача пояснення з приводу заниження доходу на суму 200 000 грн. проте позивач пояснення щодо походження таких коштів суду не надав та факт надходження коштів у вказаній сумі не заперечував.

Крім того, згідно поданої заяви, позивач з 01 липня 2019 року зареєструвався платником єдиного податку в розмірі 5 % (III група).

На підставі виписок по руху коштів на банківських рахунках за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року під час здійснення підприємницької діяльності отримав дохід в сумі 5 198 262,30 грн.

З урахуванням наведеного, позивач з 01 жовтня 2019 року мав перейти на загальну систему оподаткування. У разі переходу фізичної особи-підприємця на спрощену систему оподаткування з початку кварталу всередині року (з 1 липня) поточного року, фізична особа-підприємець-платник єдиного податку з метою перебування на спрощеній системі оподаткування визначає сумарний дохід у поточному році з початку цього календарного року: дохід, отриманий під час перебування на загальній системі оподаткування та дохід, отриманий під час перебування на спрощеній системі оподаткування.

Так, перевіркою встановлено заниження позивачем податкових зобов`язань з єдиного податку за 2017 рік у сумі 30 000 грн., за 2019 рік у сумі 129 779,20 грн.

Крім того, перевіркою повноти визначення доходу, отриманого від провадження діяльності, відображеного в податкових деклараціях, на підставі виписок по руху коштів на банківських рахунках, інформації про отримані доходи за даними інформаційної бази ДРФО ДПС України та первинних документів перевіркою встановлено заниження суми оподатковуваного доходу на 1 394 794,00 грн. Згідно виписок по рахунку обсяг доходу за період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2019 року та з 01 жовтня 2019 року по 31 грудня 2019 року становить 10 667 482,42 грн.

Також, перевіркою правильності визначення витрат, відображених у податкових деклараціях про майновий стан і доходи, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу та документально підтверджених, з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, встановлено їх завищення на загальну суму 9 261 888,42 грн, в т ч. за 2018 р - 4 565 726,12 грн, за 2019 р - 4 696 162,30 грн не підтверджені відповідними первинними документами та платіжними документами.

Судом встановлено, що на підтвердження витрат позивачем надані як до перевірки так і до суду фіскальні чеки від постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К», інші документи, які б підтверджували придбання товаро-матеріальних цінностей, а саме: видаткові, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, позивачем не надані.

Так, Порядок оформлення розрахункових документів при проведенні розрахункових операцій за готівку в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено Законом України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». При цьому законодавчо визначено випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцю оформлених за встановленою формою касових чеків, надрукованих реєстратором розрахункових операцій, або розрахункових квитанцій, заповнених вручну.

Водночас, пунктом 15 статті 3 цього Закону передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані, зокрема, надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, під розрахунковим документом слід розуміти документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну (стаття 2 цього Закону).

За змістом частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16 липня 1999 року №996-ХIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, з наведеного можна зробити висновок, що в цілях підтвердження витрат, які враховуються при об`єкті оподаткування, особа має надати документи, які підтверджують господарську операцію, зокрема ідентифікують зміст та обсяг такої, в т.ч. із зазначенням у них одиниці виміру, найменування товару, кількості, ціни, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №820/12016/15.

Судом досліджено фіскальні чеки, надані позивачем до перевірки на підтвердження понесених ним у перевіряємомоу періоді витрат, та встановлено, що такі не відповідають за своїм змістом та формою вище зазначеним положенням та не містять таких даних як місця складання; змісту та обсягу господарської операції, одиницю виміру господарської операції.

Інших документів в підтвердження понесених витрат на придбання товару позивачем не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем документально не підтверджені понесені ним витрати протягом 2018-2019 років на придбання товарів у Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К».

Відповідно до пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України (у редакції чинній до 31 грудня 2019 року) суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, зокрема, третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5 000 000 гривень.

Відповідно до пункту 293.4 статті 293 Податкового кодексу України ставка єдиного податку встановлюється для платників єдиного податку першої - третьої групи (фізичні особи - підприємці) у розмірі 15 відсотків, зокрема, до суми перевищення обсягу доходу, визначеного у підпунктах 1, 2 і З пункту 291.4 статті 291 Кодексу.

Доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 Кодексу (пункт 177.1 статті 177 Податкового кодексу України).

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи -підприємця (пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України).

Згідно із пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається, зокрема, вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи -підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Отже, фізична особа - підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, відображає у складі доходу виручку у грошовій та негрошовій формі. При цьому до складу витрат має право включати витрати господарської діяльності, пов`язані з отриманням зазначеного доходу, за умови, що ці витрати пов`язані із реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг та підтверджені документально.

Згідно з підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу, зокрема, загальний річний оподатковуваний дохід до якого у т.ч. відносяться доходи, отримані фізичною особою -підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 Кодексу.

Платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент (підпункт 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України).

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу (підпункт 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України).

Відповідно підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України, нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає обґрунтованим висновок відповідача щодо заниження загального оподатковуваного доходу на суму 10 656 682,42 грн та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1 916 636,83 грн та військового збору на суму 159 850,24 грн.

Так, на підставі наданих до перевірки первинних документів встановлено, що загальна сума доходу від здійснення операцій з постачання товарів/послуг у січні 2018 року перевищила 1 000 000 грн, отже з 11 січня 2018 року у позивача виникає обов`язок зареєструватись платником податку на додану вартість (далі - ПДВ) на підставі вимог пункту 183.1 статті 183 Податкового кодексу України.

Перевіркою визначено обсяги доходу, які мають оподатковуватись ПДВ з 11 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року у загальній сумі 13 397 256,93 грн.

Загальний порядок формування податкового зобов`язання та кредиту з податку на додану вартість як для юридичних осіб, так і для фізичних осіб, зареєстрованих платниками ПДВ, регламентується розділом V Податкового кодексу України.

Законом України від 07 листопада 2017 року № 2176-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної підтримки кінематографії в Україні» (далі - Закон № 2176) викладено у новій редакції пункт 12 підрозділу 2 розділу XX ПК України та доповнено зазначений підрозділ підпункту 13-1 та п. 61, якими передбачено, що: тимчасово, до 1 січня 2023 року, звільняються від оподаткування ПДВ операції з постачання національних фільмів, визначених Законом України «Про кінематографію» від 13 січня 1998 року №9/98-ВР, виробниками, демонстраторами та розповсюджувачами національних фільмів, а також з постачання робіт та послуг з виробництва національних фільмів, а також з постачання робіт та послуг з виготовлення архівного комплекту вихідних матеріалів національних фільмів та фільмів, створених на території України, з постачання робіт та послуг з тиражування національних фільмів та іноземних фільмів, дубльованих, озвучених державною мовою на території України, а також з постачання робіт та послуг з дублювання, озвучення державною мовою іноземних фільмів на території України, з постачання робіт та послуг із Збереження, відновлення та реставрації національної кінематографічної спадщини; тимчасово, до 1 січня 2023 року, звільняються від оподаткування ПДВ операції з постачання послуг з демонстрування, розповсюдження та/або публічного сповіщення національних фільмів та іноземних фільмів, дубльованих, озвучених державною мовою на території України, демонстраторами, розповсюджувачами та/або організаціями мовлення (публічними сповіщувачами); тимчасово, до 1 січня 2023 року, звільняються від оподаткування ПДВ операції суб`єктів кінематографії, яким відповідно до Закону України «Про державну підтримку кінематографії в Україні» від 23 березня 2017 року № 1977-VIII надається державна підтримка, з ввезення на митну територію України у митному режимі імпорту товарів, що входять до складу національної кінематографічної спадщини, та товарів, призначених для використання у кінематографічній діяльності, що класифікуються за кодами УКТ ЗЕД 3706, 3920 73 10 00, 3923 40 10 00, 8525, 8529, 9002, 9007, 9010, 9405.

Порядок, обсяги та умови ввезення на митну територію України зазначених у цьому пункті товарів визначаються Кабінетом Міністрів України.

У разі нецільового використання зазначених товарів платник податку зобов`язаний збільшити податкові зобов`язання за наслідками податкового періоду, на який припадає таке порушення, на суму податку на додану вартість, що мала бути сплачена в момент ввезення на митну територію таких товарів, а також сплатити пеню відповідно до закону.

Разом з цим відповідно до статті 8 Законом України «Про кінематографію» від 13 січня 1998 року №9/98-ВР підприємницька діяльність у галузі кінематографії може здійснюватися через продюсерську систему. У разі участі в продюсерській системі держави її інтереси представляють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії (Державне агентство України з питань кіно), та місцеві органи управління кінематографією. Положення про продюсерську систему в галузі кінематографії затверджується Кабінетом Міністрів України.

Усі суб`єкти професійної кінематографічної діяльності, які займаються виробництвом, розповсюдженням і демонструванням фільмів, вносяться до Державного реєстру виробників, розповсюджувачів і демонстраторів фільмів, положення про який затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 3 Законом України «Про кінематографію» від 13 січня 1998 року №9/98-ВР підприємницька діяльність у кінематографії - це діяльність, пов`язана з виробництвом, розповсюдженням та демонструванням (публічним показом) фільмів, з метою одержання прибутку.

Умови надання державної підтримки суб`єктам кінематографії визначено статтею 8 Закону України «Про державну підтримку кінематографії в Україні» від 23 березня 2017 року № 1977-VIII, зокрема, така державна підтримка надається суб`єктам кінематографії, які внесені до Державного реєстру виробників, розповсюджувачів і демонстраторів фільмів та відповідають одному із критеріїв, встановлених у підпунктах 1 - 3 пункту 1 статті 8 Закону України «Про державну підтримку кінематографії в Україні» від 23 березня 2017 року № 1977-VIII.

Пунктом 181.1 статті 181 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Відповідно до пункту 183.2 статті 183 Податкового кодексу України у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 Кодексу.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є, зокрема операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Кодексу.

З урахуванням наведеного вище, доводи відповідача про порушення позивачем вимог вказаних вище норм Податкового кодексу України в частині не нарахування, не сплати ПДВ у сумі 2 679 451,00 грн. знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що при прийнятті податкових повідомлень - рішень від 31 березня 2020 року №, №, № відповідач діяв відповідно до згадуваних норм Податкового кодексу України, отже позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 31 березня 202 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку за основним платежем в сумі 159 779,20 грн, за штрафними санкціями - 39 944,80 грн, суд зазначає, що встановлений вище факт заниження позивачем доходу прямо вказує на правомірність зазначеного податкового повідомлення-рішення.

Щодо рішень №491/ та №531/ про виключення з реєстру платників єдиного податку, суд зазначає таке.

З акту перевірки вбачається, що на підставі виписок по руху коштів на банківських рахунках, інформації про отримані доходи за даними інформаційної бази ДРФО та первинних документів, які засвідчують надання послуг з виготовлення (створення, ескізи, креслення) декорацій та їх окремих елементів встановлено, що позивач за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року під час здійснення підприємницької діяльності отримав дохід в сумі 5339395,76 грн. (без ПДВ).

Згідно заяви №В/Ю6788/ФОП від 13 червня 2019 року поданої позивачем до Ірпінського управління Головного управління Державної податкової служби у Київській області про перехід на спрощену систему оподаткування (З група платника єдиного податку за ставкою 5 відсотків з доходу у разі включення податку на додану вартість до складу єдиного податку) позивача переведено на спрощену систему оподаткування з 01 липня 2019 року.

Також, на підставі виписок по руху коштів на банківських рахунках, інформації про отримані доходи за даними інформаційної бази ДРФО та первинних документів, які засвідчують надання послуг з виготовлення (створення, ескізи, креслення) декорацій та їх окремих елементів встановлено, що позивач за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року під час здійснення підприємницької діяльності отримав дохід в сумі 5198262,30 грн. (без ПДВ).

Заява про перехід на загальну систему оподаткування до органів Державної податкової служби України не подавалась.

Реєстрація платником єдиного податку третьої групи позивача анулюється з 01 жовтня 2019 року та з зазначеної дати позивач є платником інших податків і зборів, встановлених Податковим кодексом України для фізичних осіб - підприємців.

З акту перевірки також вбачається, що відповідно до даних АІС «Податковий блок» позивача переведено на загальну систему оподаткування з 01 жовтня 2019 року відповідно до винесеного Ірпінським управлінням Головного управління Державної податкової служби у Київській області рішення від 07 липня 2020 року №491/ про виключення з реєстру платників єдиного податку.

Під час письмового викладу в тексті рішення Ірпінського управління ГУ ДПС у Київській області від 07 липня 2020 року №.491/ було допущено механічну граматичну помилку, а саме - помилково визнано некоректну дату виключення з реєстру платників єдиного податку - 01 липня 2019 року, у зв`язку з чим внесено виправлення рішенням №531/.

Так, зі змісту згадуваних рішень вбачається, що такі рішення прийнято відповідно до підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України.

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений статтею 299 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 299.1 якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Згідно положеннями підпункту 3 пункту 299.10. статті 299 Податкового кодексу України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої і другої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення.

Згідно пункту 300.1 статті 300 Податкового кодексу України платники єдиного податку несуть відповідальність за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.

У силу вимог пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України, у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої-третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої-третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Протиправність рішень №491/ та №531/ про виключення з реєстру платників єдиного податку позивач обґрунтовує виключно тим, що у таких рішеннях, на його думку, не вказано підставу для виключення з реєстру платників єдиного податку.

З урахуванням того, що факт перевищення обсягу не заперечується позивачем, отже суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість зазначених рішень.

Щодо позову в частині визнання протиправними та скасування вимоги від 03 серпня 2020 року №149704-56 та рішення про опис майна у податкову заставу №25494/ФОП/10-369-56-07 від 03 серпня 2020 року, суд зазначає таке.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Згідно з пунктом 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

За змістом підпунктів 1, 2 розділу ІІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року №610 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 року за № 902/30770 (далі по тексту - Порядок №610), податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.

Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Відповідно до вимог пункту 1 розділу ІІІ Порядку №610 податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - ІТС) контролюючих органів.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Податкова вимога, крім загальних реквізитів, повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу (пункти 2, 3 розділу ІІІ Порядку №610).

Пунктом 1 розділу IV Порядку №610 передбачено, що податкова вимога надсилається (вручається) не раніше першого робочого дня після закінчення встановленого Кодексом граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Так, відповідно до вимог пункту 56.15 статті 56 Податкового кодексу України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження. Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

Пунктом 56.16 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Згідно з підпунктом 56.17.3 пункту 56.17 статті 56 Податкового кодексу України процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку №610 протягом періоду оскарження суми грошових зобов`язань, визначених контролюючим органом відповідно до Кодексу, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

Додатково суд зазначає, що відповідно до вимог пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Так, судом встановлено, що податкові повідомлення-рішення від 31 березня 2020 року №, №, №, №, оскаржено в адміністративному порядку та рішенням Державної податкової служби України від 19 червня 2020 року скаргу позивача залишено без задоволення.

З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що згадувані податкові повідомлення-рішення станом на час прийняття оскаржуваної вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу перебували у процесі адміністративного оскарження.

Відповідно до вимог підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом. У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

Зміст податкової застави врегульовано вимогами статті 88 Податкового кодексу України. Так, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Згідно пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України, право податкової застави виникає: у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу; у випадку, визначеному в пункті 100.11 статті 100 цього Кодексу, - з дня укладання договору про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань.

З урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно. У разі якщо балансова вартість такого майна не визначена, його опис здійснюється за результатами оцінки, яка проводиться відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.

Судом не встановлено порушення норм Податкового кодексу при прийнятті відповідачем вимоги від 03 серпня 2020 року №149704-56 та рішення про опис майна у податкову заставу №25494/ФОП/10-369-56-07 від 03 серпня 2020 року.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконано та доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішень, вимоги, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 18 березня 2021 року.