Справа № 380/6006/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6006/20 пров. № А/857/746/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги,

суддя у І інстанції Кухар Н.А.,

час ухвалення рішення 15 год 31 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 24 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати частково вимогу Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) № 108883-57 від 25 червня 2020 року про сплату боргу у частині сплати єдиного податку у сумі 954,54 грн та орендної плати з фізичних осіб в сумі 7374,47 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 380/6006/20 позов було задоволено повністю. Визнано частково протиправною та частково скасовано вимогу ГУ ДПС № 108883-57 від 25 червня 2020 року на суму 8329,01 грн. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог закону тимчасово мобілізовані на військову службу підприємці і самозайняті особи звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з ПДФО або єдиного податку. Тому, дії відповідача щодо нарахування позивачу податкового боргу зі сплати єдиного податку в сумі 954,54 грн та орендної плати з фізичних осіб в сумі 7374,47 грн є протиправними і у цій частині оспорювана вимога не відповідає вимогам законодавства.

ГУ ДПС у апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовувало тим, що податкові зобов`язання позивачу контролюючим органом були нараховані у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи. Підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було, а відтак оскаржуване судове рішення слід скасувати.

Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта доводами, аналогічними до викладених у оскаржуваному судовому рішенні, яке просив залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа підприємець (далі ФОП) з 29 червня 2006 року, основним видом діяльності якого є відновлення відсортованих відходів.

Свою підприємницьку діяльність позивача припинив 14 лютого 2020 року (запис № 8001207) за власним рішенням.

25 червня 2020 року ГУ ДПС винесено податкову вимогу № 108883-57 про сплату ОСОБА_1 боргу в сумі 24756,87 грн, з яких з єдиного податку 954,54 грн, з орендної плати з фізичних осіб 7374,47 грн, з ПДФО 16427,86 грн.

ОСОБА_1 не погодився із вказаною податковою вимогою відповідача у частині нарахування єдиного податку та орендної плати, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК).

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК податкова вимога письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

За правилами частини 1 статті 59 ПК у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Як передбачено у пункті 59.3 статті 59 ПК, податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до матеріалів справи та не заперечується її учасниками, ОСОБА_1 була виділена в оренду земельна ділянка площею 0,1517 га за адресою АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для обслуговування пилорами, нормативна грошова оцінка якої становить 220086,36 грн. Орендна плата за землю фізичних осіб склала 7374,47 грн основний платіж. Залишок несплаченого грошового зобов`язання, яке виникло відповідно до звітної податкової декларації з плати за землю від 20 лютого 2015 року № , позивач не сплатив з квітня по грудень 2015 року.

Зазначена у оспорюваній вимозі заборгованість з єдиного податку з фізичних осіб у сумі 954,54 грн (основний платіж) залишок несплаченого грошового зобов`язання, яке виникло відповідно до звітної податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця № 9862 від 27 квітня 2018 року, яка виникла у 2015 році внаслідок щомісячних чергових нарахувань єдиного податку. Платник перебував на спрощеній системі оподаткування (2 група). Єдиний податок анульовано 01 січня 2016 року.

Разом із тим, як свідчать матеріали справи, позивач є учасником бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_1 ) та у період з квітня 2015 року по 26 вересня 2016 року брав участь в АТО на території Донецької та Луганської областей.

При цьому суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що приписами частини 3 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Відтак, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що тимчасово мобілізовані на військову службу підприємці і самозайняті особи звільняються від обов`язку нарахування та сплати податків та зборів у період проведення мобілізації, а отже вимога контролюючого органу про сплату позивачем податкового боргу зі сплати єдиного податку в сумі 954,54 грн. та орендної плати з фізичних осіб в сумі 7374,47 грн. є протиправною.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Окрім того, приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На думку апеляційного суду, оскаржувана ОСОБА_1 вимога про сплату боргу ГУ ДПС № 108883-57 від 25 червня 2020 року наведеним критеріям не відповідає, а відтак слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що така вимога у частині заборгованості позивача зі сплати єдиного податку в сумі 954,54 грн та орендної плати з фізичних осіб в сумі 7 374,47 грн є протиправною і підлягає скасуванню.

Водночас судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

При вирішенні цього спору необхідно застосувати рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яким було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобов`язання зі сплати податку.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 380/6006/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Л. П. Іщук
Постанова у повному обсязі складена 18 березня 2021 року.