Справа № 480/3627/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Шаповал М.М.

19 березня 2021 р. Справа № 480/3627/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язати вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

16.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі ГУ Держгеокадастру у Сумській області) від 30.04.2020 року № 18-17730/16-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів;

- зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Сумській області надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів, наказом ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 30.04.2020 року № 18-17730/16-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» їй було відмовлено у заявлених вимогах з підстави, що бажана до відведення земельна ділянка входить до масиву земель, який включено до переліку земельних ділянок, право на які буде виставлено на земельні торги.

Однак, відповідач не надав до оскаржуваного наказу копій наказу про те, чи дійсно запланована на виділення земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, і не надав інформації чи відбулися земельні торги і чи планується їх проведення у майбутньому.

Позивач наголосив, що відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти України, запланована на виділення земельна ділянка знаходиться в масиві земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0553, цільове призначення 16:00 Землі запасу, право користування, право власності чи наміри її виставлення на земельні торги не зареєстровано.

Позивач вважає наказ ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 30.04.2020 року № 18-17730/16-20-СГ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки єдиною визначеною законом підставою для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, що передбачено ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі ЗК України).

У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що наказом ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 23.04.2020 року № 18-16773/16-20-СГ, земельні ділянки відповідно до додатку до зазначеного наказу, включено в перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які пропонуються до продажу на земельних торгах, в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0553, в межах якої знаходиться земельна ділянка, яка планується до відведення ОСОБА_1 .. Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Також відповідач не погоджується із позовною вимогою щодо зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки остання є прямим втручанням в дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру у Сумській області.

Рішенням Сумській окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивоване тим, що відповідно до аналізу приписів ст. 136 ЗК України свідчить про те, що в разі віднесення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, то це є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Також, суд першої інстанції з посиланням на інформаційну довідку від 15.04.2020 року № 1192/410-20 прийшов до висновку, що бажана земельна ділянка (на яку ОСОБА_1 просить надати дозвіл на розроблення проекту її землеустрою) знаходиться в межах масиву кадастровий номер :01:003:0553, який включено до переліку земельних ділянок права на які виставлено на земельні торги (аукціон) ГУ Держгеокадастру у Сумській області.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вважає його безпідставним, просить скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеним у позовній заяві. Окрім того, позивач зазначив, що посилання судом першої інстанції у своєму рішення на відомості інформаційної довідки від 15.04.2020 року № 1192/410-20, відповідно до змісту якої, бажана земельна ділянка, на яку позивач просить надати дозвіл на розроблення проекту із землеустрою, знаходиться в межах масиву, який включений до переліку земельних ділянок, права на які виставлено на земельні торги (аукціон), не відповідає змісту цієї довідки.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27.03.2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населеного пункту. До заяви були додані копії документа, що посвідчує особу, про присвоєння ідентифікаційного номеру, графічні матеріали, які визначають місце розташування бажаної земельної ділянки (а.с.5-8, 18).

Наказом ГУ Держгеокадастру від 30.04.2020 року № 18-16773/16-20-СГ внесено зміни до додатку 1 наказу відповідача від 09.04.2014 року № 23 «Про визначення переліку земельних ділянок» згідно якого масив орієнтовною площею 37,1252 га з кадастровим номером :01:003:0553 включено до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які пропонуються до продажу на земельних торгах (а.с.20).

Із додатку 1 до цього наказу вбачається, що земельна ділянка на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області площею 37,1252 га з кадастровим номером :01:003:0553 включена до переліку земельних ділянок, права на які можуть бути продані на земельних торгах (а.с. 20 зворот).

Наказом від 30.04.2020 року № 18-17892/16-20-СГ відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та повідомив, що земельна ділянка входить до масиву, який включений до переліку земельних ділянок, право на які буде виставлено на земельні торги. Згідно ч. 3 ст. 136 ЗК України земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів (а.с. 9).

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 1ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Особливості безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовані статтею 118 ЗК України.

Частинами 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналіз наведених норм права дає дійти висновку, що ЗК України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, при цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Матеріалами справи встановлено, за наслідками розгляду заяви позивача, відповідач наказом від 30.04.2020 року № 18-17730/16-20-СГ відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що бажана до відведення земельна ділянка входить до масиву, який включено до переліку земельних ділянок, право на які буде виставлено на земельні торги.

Колегія суддів зазначає, що означена підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не міститься в ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 136 ЗК України, земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Частиною 4 ст. 136 ЗК України визначено, що підготовку лотів до проведення земельних торгів забезпечує організатор земельних торгів.

Підготовка лотів до проведення земельних торгів включає: виготовлення, погодження та затвердження в установленому законодавством порядку проектземлеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі зміни цільового призначення земельної ділянки та у разі, якщо межі земельної ділянки не встановлені в натурі (на місцевості); державну реєстрацію земельної ділянки; державну реєстрацію речового права на земельну ділянку; отримання витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки відповідно до Закону України «Про оцінку земель» у разі продажу на земельних торгах права оренди на неї; проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до Закону України «Про оцінку земель», крім випадків продажу на земельних торгах права оренди на неї; встановлення стартової ціни продажу земельної ділянки, яка щодо земель державної та комунальної власності не може бути нижчою за експертну грошову оцінку земельної ділянки; встановлення стартового розміру річної орендної плати, який щодо земель державної та комунальної власності не може бути меншим розміру орендної плати, визначеного Податковим кодексом України; встановлення стартової ціни продажу прав емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, яка щодо земель державної чи комунальної власності не може бути нижчою за ринкову вартість відповідного права, визначену шляхом проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок; визначення виконавця земельних торгів, дати та місця проведення земельних торгів.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку посилання відповідача в оскаржуваному наказі, в якості підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на приписи ст. 136 ЗК України, є помилковим та необґрунтованим, оскільки згідно з наказом ГУ Держгеокадаструу Сумській області від 30.04.2020 року № 18-16773/16-20-СГ внесено зміни до додатку 1 наказу відповідача від 09.04.2014 року № 23 «Про визначення переліку земельних ділянок» згідно якого масив орієнтовною площею 37,1252 га з кадастровим номером :01:003:0553 включено до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які пропонуються до продажу на земельних торгах.

Тобто наведеним наказом лише затверджено перелік вільних ділянок, які пропонуються до продажу на земельних торгах, а не перелік земельних ділянок, права на продаж яких вже виставлено на торги.

Доказів призначення земельних торгів, згідно із затвердженим переліком земельних ділянок, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанцій надано не було.

Колегія суддів зазначає, що сам факт затвердження переліку земельних ділянок, які лише пропонуються до продажу на земельних торгах, не може бути обґрунтованою підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області.

Щодо посилання відповідача правову позицію Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.10.2018 року по справі № 806/3708/15, то колегія суддів зауважує, що вказана правова позиції не підлягає врахуванню при розгляді даної справи, оскільки спірні правовідносини по даній справі не є тотожними тим, які склалися по справі, що розглядалася судом касаційної інстанції, оскільки в межах даної справи затверджено лише перелік вільних ділянок, які тільки пропонуються до продажу на земельних торгах. Тобто, в даній справі відсутні докази того, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 136 ЗК України земельні ділянки виставлені на земельні торги.

Колегія суддів надає критичну оцінку посилання судом першої інстанції на інформаційну довідку від 15.04.2020 року № 1192/410-20 (а.с.19), відповідно до якої земельна ділянка в межах масиву кадастровий номер :01:003:0553 використовується громадянами-жителями с. Дзеркалька для сінокосіння та випасання худоби.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ГУ Держгеокадастру у Сумській області діяло не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством(рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача(рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника(рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частиниРішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.(Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 року у справі № 2а-204/12 ).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів відзначає наступне.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

В даному випадку необхідним та ефективним способом захисту позивача у спірних відносинах є визнання протиправним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 30.04.2020 року № 18-17730/16-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області, орієнтований розмір земельної ділянки 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів та зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Сумської області винести наказ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населеного пункту.

Щодо стягнення судових витрат понесених позивачем, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення з вищенаведених підстав підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить, нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги, відповідно до платіжного доручення № 0.0..1 від 11.06.2020 року на суму 840,80 грн (а.с.3) та платіжного доручення № 0.0..1 від 19.09.2020 року на суму 1.261,50 грн (а.с.30).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Сумській області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 2.102,30 грн.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо встановлення обставин справи і помилково застосував норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду 02 вересня 2020 року скасувати з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 30.04.2020 року № 18-17730/16-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Сумській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2.102,30 грн (дві тисячі сто дві гривні 30 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц