Справа № 640/13990/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2021 року м. Київ №640/13990/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
встановив:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила суд:

- визнати дії Київського міського військового комісаріату в частині відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, а саме її сина ОСОБА_2 , 1969 року народження - протиправними;

- зобов`язати Київський міський військовий комісаріат видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, а саме її сина ОСОБА_2 , 1969 року народження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на протиправність дій відповідача, оскільки син позивача ОСОБА_2 на час смерті проходив військову службу, а тому ОСОБА_1 має право на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого бюро РАГС Залізничного району м. Києва.

ОСОБА_2 у період часу з 24 червня 1988 року по 12 лютого 2018 року проходив військову службу в Радянській Армії, а у подальшому у Збройних Силах України. Даний факт підтверджується копією Витягу з послужного списку капітана ОСОБА_2 , виданого Подільським районним у м. Києві військовим комісаріатом.

Згідно з свідоцтвом про смерть від 15 лютого 2018 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Дніпро.

Вважаючи, що як матір загиблого військовослужбовця, ОСОБА_1 має право на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця звернулась до Київського міського військового комісаріату з заявою про отримання вищезазначеного посвідчення.

Однак, незважаючи на те, що позивачка є матір`ю загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 та має право на отримання відповідних пільг і посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленим листом від 10 квітня 2020 року №мпз/185 у видачі посвідчення відмовлено.

Таку відмову відповідачем вмотивовано тим, що згідно пункту 2 статті 3 Закону №2011-XII дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Вважаючи рішення відповідача протиправним ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі по тексту Закон №3551-ХІІ), Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частинами другою та третьою статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено коло осіб, на яких не поширюється дія цього Закону, а саме: на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження, а також на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не містить інших положень, окрім передбачених частинами другою та третьою статті 3, які б обмежували дію цього Закону.

Таким чином, коло осіб, на яких не поширюється дія даного Закону, визначених частинами другою та третьою статті 3 Закону, є вичерпним.

Судом встановлено, що позивач не є особою, щодо якої частинами другою та третьою статті 3 наведеного Закону обмежується дія Закону.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Згідно із абзацом шістнадцятим пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Аналіз вказаних положень Закону №3551-ХІІ дає підстави дійти таких висновків.

Чинність Закону №3551-ХІІ поширюється на сім`ї: військовослужбовців; партизанів; підпільників; учасників бойових дій на території інших держав; прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону.

При цьому, відповідний статус надається зазначеним в абзаці шістнадцятому пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ особам у разі загибелі (смерті) внаслідок: поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється та визначається Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року за №2232-XII.

Відповідно до положень статті 1 вищенаведеного Закону військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Частиною 9 цієї ж статті встановлено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Поняття військової служби визначено у статті 2 даного Закону, відповідно до частини першої якої військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Системний аналіз понять військовий обов`язок та військова служба свідчить про те, що військова служба є однією із складових військового обов`язку.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26 червня 2016 року №182 капітана ОСОБА_2 , військовослужбовця військової служби за контрактом було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 .

У подальшому згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 31 липня 2017 року №33 капітана ОСОБА_2 було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_4 .

Відповідно до довідок командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 27 серпня 2016 року №2/10102 та командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 07 березня 2017 року №2/375 ОСОБА_2 брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та останньому було видано посвідчення учасника бойових дій. Копії наказів та посвідчення наявні у матеріалах справи.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 14 лютого 2018 року № 91/НЕ смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок механічної аспірації шлункового змісту в декілька відділів дихальних шляхів, удушення внаслідок аспирації шлункового змісту. Копії свідоцтва про смерть, лікарського свідоцтва про смерть та акту службового розслідування наявні у справі.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 21 лютого 2018 року №53 ОСОБА_2 знято з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_4 у зв`язку зі смертю.

Відповідно до протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 18 вересня 2018 року №2584 травма ОСОБА_2 «Удушення внаслідок аспірації шлункового вмісту. Аспірація шлункового вмісту в декілька відділів дихальних шляхів. Механічна асфіксія» та причина смерті, так, пов`язані з проходження військової служби.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що смерть ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини, а позивачка відноситься до членів сім`ї загиблого, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Спірним моментом в даній адміністративній справі є обставини наявності/відсутності підстав для видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця згідно пункту 2 статті 3 Закону №2011-XII.

Зокрема, відповідач стверджує про наявність обставин, передбачених пунктом 2 статті 3 Закону №2011-XII, а саме вчинення адміністративного правопорушення (дій) ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, що було покладено в основу відмови у видачі посвідчення, викладеного у листі від 16 квітня 2020 року №МПЗ/185.

Утім суд наголошує, що приписи пункту 2 статті 3 Закону №2011-XII передбачають чіткі підстави, які мають своїм наслідком не поширення на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Наявність алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, як самостійний елемент фізичного та психічного стану військовослужбовця без вчинення ним дій, зокрема, злочину або адміністративного правопорушення, або дій, якими в такому випадку військовослужбовець може завдати собі шкоди самостійно чи зумовити завдання такої шкоди іншими особами, що мало би своїм наслідком його загибель не може, на переконання суду, бути підставою для не видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Суд зауважує, що матеріли справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження вчинення безпосередньо ОСОБА_2 кримінального злочину або адміністративного правопорушення та/або дій у стані алкогольного сп`яніння, що мали своїм наслідком його загибель.

Натомість суд враховує, що згідно протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 18 вересня 2018 року №2584 травма ОСОБА_2 «Удушення внаслідок аспірації шлункового вмісту. Аспірація шлункового вмісту в декілька відділів дихальних шляхів. Механічна асфіксія» та причина смерті «так, пов`язані з проходження військової служби».

Тобто, ОСОБА_2 помер внаслідок « ОСОБА_4 внаслідок аспірації шлункового вмісту. Аспірація шлункового вмісту в декілька відділів дихальних шляхів. Механічна асфіксія», а не в результаті вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення, або дій у стані алкогольного сп`яніння, що мали свої наслідком його смерть, оскільки жодного доказу в підтвердження факту вчинення протиправних дій в стані алкогольного сп`яніння відповідачем до суду не надано.

Суд враховує, що акт службового розслідування підтверджує факт алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 , проте вказане не свідчить, що його смерть настала внаслідок перебування останнього у такому стані.

Отже суд доходить висновку, що ОСОБА_2 виконував військовий обов`язок, оскільки не був звільнений з військової служби, не був у відрядженні, у відпустці тощо.

Крім того, з акту службового розслідування вбачається, що безпосереднім командиром капітана ОСОБА_2 не вчинено жодних дій щодо притягнення останнього до відповідальності в момент виявлення факту перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, оскільки позивач є матір`ю загиблого ОСОБА_2 - на неї, відповідно, поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Статтею 10 Закону №3551-XII встановлено, що батьки та діти учасників бойових дій, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) визначені як особи, на яких поширюється чинність цього Закону.

Пільги особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлені статтею 15 цього ж Закону.

Згідно частини тринадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року за №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

З огляду на викладене суд приходить висновку, що відповідачем протиправно відмовлено у видачі посвідчення позивачу на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, а тому позовні вимоги про визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у видачі ОСОБА_1 як члену сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» посвідчення підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача видати позивачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо видачі посвідчення є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача, виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як уже зазначено, суд не може перебирати на себе повноваження іншого державного органу (у даному випадку Київського міського військового комісаріату), оскільки, відповідно до пункту 6 Порядку виключно до компетенції відповідача віднесено право приймання рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, а тому позовні вимоги у частині зобов`язання відповідача по видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого ветерана війни», на яку поширюється Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Отже, для повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Київський міський військовий комісаріат повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, а саме її сина ОСОБА_2 , 1969 року народження - протиправними.

3. Зобов`язати Київський міський військовий комісаріат повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Київського міського військового комісаріату ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 420,40 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко