Справа № 476/1128/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р. Категорія 110000000м.ОдесаСправа № 476/1128/19
Головуючий в 1 інстанції: Чернякова Н.В.

час і місце ухвалення: 10:30, смт. Єланець,

Миколаївська область

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
Пред-к позивачаГуденко Є.А. (адвокат, ордер)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного інспектора - головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Братському, Вознесенському, Єланецькому, Новоодеському районах та м. Вознесенську управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про скасування постанови, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до державного інспектора - головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Братському, Вознесенському, Єланецькому, Новоодеському районах та м. Вознесенську управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про скасування постанови, мотивуючи його тим, що вказана постанова підлягає скасуванню, оскільки, протокол про адміністративне правопорушення від 31.05.2019 року складений не уповноваженою особою, він особисто не був запрошений для складання вказаного протоколу, у протоколі не зазначено часу вчинення правопорушення, протокол не вручався йому під розписку, права, передбачені ст. 268 КУпАП, йому не роз`яснювалися, також він не був обізнаний про розгляд справи про адміністративне правопорушення, в постанові не вказано час вчинення адміністративного правопорушення, оскаржувана постанова йому не оголошувалася, не вручалась та не надсилалась. Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення зафіксоване правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 53-2 КУпАП (перекручення або приховування даних державного земельного кадастру), натомість постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП (самовільне зайняття земельної ділянки).

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не дотримано ряд вимог діючого законодавства при складанні вищевказаних документів та при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно нього.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що під час здійснення державного контролю за використанням та охороною земель державному інспектору - головному спеціалісту відділу контролю за використанням та охороною земель у Братському, Вознесенському, Єланецькому, Новоодеському районах та м. Вознесенську управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Касьяновій А.С. з інформації Маложенівської сільськоїради Єланецькогорайону Миколаївськоїобласті стало відомо про використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 39,6639 га з кадастровим номером :01:000:0416, розташованої в межах Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а.с. 45, 52, 96, 103).

11.05.2019 року державним інспектором направлено на адресу ОСОБА_1 клопотання про необхідність прибуття до Маложенівської сілської ради для здійснення заходів контролю на земельній ділянці площею 39,6639 га з кадастровим номером :01:000:0416 та надання правовстановлюючих документів, на підставі яких останній користується вищевказаною земельною ділянкою (а.с. 46, 97).

В матеріалах справи про адміністративне правопорушення, які були оглянуті у ході судового розгляду, міститься зворотне рекомендоване повідомлення про вручення вищевказаного клопотання уповноваженій особі 11.05.2019 року (а.с. 47-48, 98-99).

16.05.2019 року державним інспектором, за участю Маложенівського сільського голови Козуб Т.М., проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні вказаної земельної ділянки та виявлено що земельна ділянка засіяна соняшником позивачем ОСОБА_1 , що свідчить про факт її самовільного використання. За результатами вказаної перевірки складено акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 16.05.2019 року №131-ДК/267/АП/09/01/-19 та обстеження земельної ділянки від 16.05.2019 року №131-ДК/100/АО/10/01/-19 (а. с. 49-51, 100-102).

21.05.2019 року на адресу позивача направлено клопотання про необхідність прибуття до відділу в Єланецькому районі Головного управління Держгеокдастру у Миколаївській області для складання матеріалів адміністративної справи та надання пояснень щодо встановлення факту самовільного зайняття вищевказаної земельної ділянки (а.с. 53, 104). Про вручення вищевказаного клопотання свідчить зворотне рекомендоване повідомлення від 23.05.2019 року (а.с. 54, 105).

Між тим, 24.05.2019 року позивач не з`явився до відділу та надав заяву про перенесення розгляду матеріалів адміністративної справи на іншу дату (а.с. 55, 106).

Повторне клопотання про необхідність прибуття до відділу в Єланецькому районі Головного управління Держгеокдастру у Миколаївській області для складання матеріалів адміністративної справи, направлене на адресу відповідача 28.05.2019 року, останнім не отримано у зв`язку з відсутністю адресата (а.с. 56-57, 107-108).

31.05.2019 року державним інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення № 131-ДК/0128П/07/01/-19, відповідальність за яке передбачена ст. 53-1 КУпАП, як самовільне зайняття земельної ділянки (а.с. 26-27, 58, 109).

Цього ж дня на адресу позивача направлено припис з вимогою усунути виявлені порушення земельного законодавства у 30-денний термін та повідомлення про сплату шкоди, заподіяної внаслідок самовільного використання земельної ділянки, у розмірі 49065,83 грн. (а.с. 59, 110). Вказані документи позивачем не отримано у зв`язку з його відсутністю за місцем проживання (а.с. 60, 111).

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, 18.06.2019 року державним інспектором винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №131-ДК/0134По/08/01/-19, якою позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. за фактом самовільного зайняття вищевказаної земельної ділянки (а. с. 24-25, 61, 112-113).

Не погоджуючись із вищевказаною постановою, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що державний інспектор, реалізуючи повноваження щодо перевірки вимог земельного законодавстві та оформленні її результатів, складанні протоколу та винесенні оскаржуваної постанови діяв на підставі, у межах наданих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Так, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно ч.1 ст.6, ч.ч. 1, 2 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають змісті спрямованість діяльності держави. Розгляді вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ст. 187 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Крім того, спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», який є спеціальним та врегульовує правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, яким є Держана служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Відповідно до п.п. 25-1 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

Інструкцією з оформлення державними інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства про охорону земель матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.01.2017 року №6, визначено порядок оформлення матеріалів у разі виявлення державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель порушень вимог земельного законодавства, їх обліку, розгляду, а також оскарження та контролю за провадженням у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Інструкції, у разі виявлення порушення законодавства у сфері використання та охорони земель, за яке Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність, державний інспектор складає протокол про адміністративне правопорушення.

Згідно п.п. 1,2 розділу ІІІ Інструкції, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення у 15-денний строк з дня одержання державним інспектором, правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Статтею 53-1 КУпАП визначено відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або у користування або за відсутністю вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач на клопотання державного інспектора про необхідність явки до Маложенівскьої сільської ради Єланецького району Миколаївської області та відділу в Єланецькому районі Головного управління Держгеокдастру у Миколаївській області не відреагував, на зазначені виклики не прибув, у зв`язку з чим був відсутній при складанні матеріалів адміністративної справи та при її розгляді, хоча у матеріалах зазначеної справи про адміністративне правопорушення містяться зворотні рекомендовані повідомлення про отримання зазначених клопотань (а.с.47-48, 54, 98-99,105) та заява позивача про перенесення розгляду матеріалів адміністративної справи на іншу дату (а.с. 55, 106).

Також, позивачем не надано ні державному інспектору, ні до суду доказів, які б свідчили про користування земельною ділянкою площею 39,6639 га з кадастровим номером :01:000:0416 на підставі правовстановлюючих документів, оформлених у відповідності до вимог земельного законодавства.

Щодо правопорушення, то слід зазначити, що на момент проведення перевірки позивачем не надано жодного документа, який би посвідчував його право, на земельну ділянку загальною площею 39,6639 га, що в свою чергу є самовільним зайняттям земельної ділянки відповідно до частини 16 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Доводи наведені позивачем щодо правомірності використання цієї земельної ділянки на підставі державного акту на право постійного користування землею серії МК № 690 від 07.04.1997 № 120 є безпідставними у зв`язку з наступним.

Частинами 2, 5 статті 7 Земельного кодексу України у редакції, яка діяла на момент виникнення права постійного користування у померлого, а саме від 22.06.1993, визначено, що постійним визначається землекористування без заздалегідь встановленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського фермерського) господарства набувалося громадянами відповідно до вимог ст.19 Земельного кодексу України (редакція від 22.06.1993).

Статтею 23 Земельного кодексу України у тій же редакції встановлено, що право власності, або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

При цьому за змістом ст. 53 Земельного кодексу України ( у редакції від 22.06.1993) громадянин, який веде селянське (фермерське) господарство на земельній ділянці, наданій йому в постійне користування, може у разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням відповідної Ради народних депутатів надати її в тимчасове користування одному із членів сім`ї, який веде спільно з ним селянське Фермерське господарство.

Тобто, на час отримання померлою ОСОБА_2 земельної ділянки у постійне користування законодавством не передбачалось їх передачі іншим особам без відповідного рішення Ради народних депутатів. Тому за відсутності такого рішення позивач безпідставно вважає, що має право користуватися земельною ділянкою яка перебувала у користуванні померлої.

Відповідно до положень частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Із частин 1, 3 статті 5 Цивільного кодексу України вбачається, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, з дня набрання ним чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовуються до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 2 рішення Конституційного суду України у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 55 Конституції України від 09.02.1999 встановлено, що за загальним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 стать 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, до правовідносин пов`язаних з використанням позивачем спірної земельної ділянки, належить застосовувати норми законодавства, що діяли станом на момент смерті ОСОБА_2 .

З 01.01.2002 року набув чинності новий Земельний кодекс України від 25.10.2001 року. Право постійного користування земельною ділянкою було визначено частиною 1 статті 92 Кодексу, як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною 2 статті 92 Земельного кодексу України встановлено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

Відповідно до частини 1 статті 25 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність - це здатність фізичних осіб мати цивільні права та обов`язки.

Частина 4 статті 25 Цивільного Кодексу України передбачає, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, зі смертю ОСОБА_2 припинилась її цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права і обов`язки).

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому розпорядження - це можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю. Юридична доля речі може бути визначена шляхом передачі права власності іншій особі або шляхом відмови від права на річ. Право розпорядження реалізується через припинення або обмеження належного суб`єктові права власності. Наприклад, продаж, дарування, вчинення заповіту або навіть знищення майна.

Відповідно до частини 3 статті 102-1 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу.

Аналогічні вимоги законодавства продубльовані у частині 3 статті 407 ЦК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

До того ж норми, закріплені статтею 95 ЗК України свідчать про те, землекористувач позбавлений права розпоряджатися земельною ділянкою на свій розсуд.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_2 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, припинилося з її смертю.

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Так дійсно, рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, вимога ЗК України 2002 року про переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01 січня 2008 року визнана неконституційною, тобто у цьому випадку ОСОБА_2 не мала обов`язку до 01 січня 2008 року здійснити переоформлення права користування земельними ділянками. Набрання чинності статті 92 Кодексу свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що землекористувачі, які набули права постійного користування земельною ділянкою на підставі норм ЗК України, в редакції від 13 березня 1992 року, але на сьогодні є поза рамками кола суб`єктів права постійного користування земельною ділянкою (частина друга статті 92 Кодексу), мають право використовувати надані їм земельні ділянки на праві постійного користування до того часу, поки не буде розроблене законодавче, організаційне та фінансове забезпечення щодо переоформлення права постійного користування на право власності або право оренди.

Тобто, рішення Конституційного Суду України зводиться до того, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Разом з тим, як вбачається з доданих до позовної заяви матеріалів, ОСОБА_2 за життя не скористалась наданим їй правом на переоформлення свого постійного права користування земельною ділянкою, а законодавством не передбачено автоматичного переходу такого права постійного користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, після смерті землекористувача до будь-якої фізичної чи юридичної особи, оскільки зазначене вище право особи припиняється з її смертю, аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року по справі № 472/598/16-ц.

Аналіз вищезазначених норм Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що право постійного користування земельною ділянкою державної власності не може у будь - який спосіб бути передано іншій особі.

Право постійного користування земельною ділянкою не дає права користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею. Держава або територіальна громада була єдиним і неодмінним власником всіх наданих у постійне користування земельних ділянок.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що державний інспектор, реалізуючи повноваження щодо перевірки вимог земельного законодавстві та оформленні її результатів, складанні протоколу та винесенні оскаржуваної постанови діяв на підставі, у межах наданих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Оскаржувана постанова винесена посадовою особою у межах повноважень, зміст постанови відповідає вимогам ст.ст. 283-284 КУпАП, адміністративне стягнення накладено в межах санкції статті.

Позивачем не надано доказів, які б спростовували обставини, викладені державним інспектором в постанові про накладення адміністративного стягнення та його необізнаності про складання матеріалів адміністративної справи та дати, часу і місця її розгляду.

Доводи позивача про складання державним інспектором у відношенні нього протоколу № 131-ДК/0128П/07/01/-19 за ст. 53-2 КУпАП є безпідставними, оскільки спростовуються оригіналом вказаного протоколу, який надано до суду відповідачем разом з матеріалами справи про адміністративне правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року по справі № 476/1128/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.