Справа № 420/4927/19
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4927/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Цховребова М.Г., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (з урахуванням ухвали суду від 11.02.2020 року, про залучення до участі у справі третьої особи) третя особа ОСОБА_2 , в якому (з урахуванням уточнених позовних заяв, вхід. № 47509/19 від 16.12.2019 року та вхід. № 48333/19 від 18.12.2019 року) позивач просить:

- визнати протиправними та скасувати рішення № 509-VII від 10.07.2018 року та № 944-VII від 29.03.2019 року, ухвалені відповідачем про розгляд заяви позивача;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача суб`єкта владних повноважень;

- зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме:

- скасувати рішення, ухвалене Прилиманською сільською радою Овідіопольського району Одеської області на XVII сесії VII скликання № 704-VII від 26.10.2017 року про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтованою площею 0,08 га по АДРЕСА_1 з земель запасу Прилиманської сільської ради;

- постановити рішення, яким надати дозвіл громадянину України позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтованою площею 0,08 га по АДРЕСА_1 з земель запасу Прилиманської сільської ради;

- зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду за прийняття протиправного рішення № 509-VII від 10.07.2018 року та за її бездіяльність у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень.

Ухвалами суду від 21.12.2019 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання по справі; від 20.01.2020 року: продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів; від 11.02.2020 року: залучено до участі у справі третю особу; від 02.04.2020 року: зупинено провадження у справі; від 09.03.2021 року: поновлено провадження у справі.

9 березня 2021 року (дата призначеного судом підготовчого засідання у справі), керуючись положеннями ч. 3 ст. 194, ч.ч. 1, 3, 9 ст. 205 КАС України, суд з`ясував, що представником відповідача до суду подано заяву, вхід. № 11297/20 від 11.03.2020 року, в якій останній, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 44, п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, просить закрити провадження у справі № 420/4927/19, з таких підстав:

- оскаржуване позивачем рішення № 509-VII від 10.07.2018р. «Про розгляд заяви ОСОБА_1 » було прийняте Авангардівською селищною радою Овідіопольського району за результатом розгляду клопотання (заяви) ОСОБА_1 від 13.07.2017р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), первісно поданого до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2018р. у справі № 815/6718/17 з урахуванням ухвали в цій же справі від 30.05.2018р. Відповідно до резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2018р. у справі № 815/6718/17 Прилиманську сільську раду Овідіопольського району зобов`язано повторно розглянути клопотання (заяву) позивача від 13.07.2017р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності. Під час друку тексту рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району від 10.07.2018р. № 509-VII було допущено технічну помилку в даті рішення Прилиманської сільської ради Овідіопольського району від 02.09.2010р. № 928-V (на яку міститься посилання) в цифрі року - надруковано « 2018» замість « 2010». Вказану технічну помилку було виправлено шляхом прийняття Авангардівською селищною радою Овідіопольського району шляхом прийняття рішення від 29.03.2019р. № 944-VII «Про виправлення технічної помилки друку в рішенні від 10.07.2018р. № 509-VIІ», яке за своєю суттю є технічним рішенням, проте є прийнятим в межах розгляду клопотання (заяви) ОСОБА_1 щодо безоплатного надання у власність земельної ділянки. Також, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Авангардівської селищної ради Овідіопольського району прийняти за результатом розгляду клопотання від 13.07.2017р. рішення, яким надати позивачеві дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , щодо скасування рішення № 704-VІІ від 26.10.2017р., також пов`язані із питанням безоплатного надання земельної ділянки. Вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимог щодо вирішення питання отримання у власність земельної ділянки. Підсумовуючи викладене, можна беззаперечно стверджувати, що: підставою позову ОСОБА_1 до суду є її попереднє звернення до органу місцевого самоврядування (Прилиманської сільської ради Овідіопольського району в 2017р. (первісно), Авангардівської селищної ради Овідіопольського району (в наступному)) з приводу реалізації свого права на безоплатне отримання земельної ділянки із земель комунальної власності в порядку ст. ст. 116, 118, 120, 122 Земельного кодексу України. Предметом позову ОСОБА_1 до суду є вимоги про реалізацію її права на безоплатне отримання земельної ділянки із земель комунальної власності в порядку ст. ст. 116, 118, 120, 122 Земельного кодексу України, та про усунення перешкод в реалізації цього права. Звернення позивачки з позовом до суду саме в межах адміністративного судочинства обумовлено суб`єктним складом сторін у спорі, зокрема відповідача - органу місцевого самоврядування, який є суб`єктом владних повноважень. Однак, в даному спорі визначення предметної підсудності за таких критеріїв є помилковим, та не відповідає правовим позиціям, сформованим Верховним Судом;

- згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень;

- згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист;

- пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

- згідно із статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення;

- за правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

- отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення;

- публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий;

- разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії;

- під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі;

- визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин;

- водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень;

- у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентно! практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand V. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <...> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом;

- отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів;

- тобто, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той, інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору;

- з огляду на викладене, приймаючи до уваги підстави та предмет позову у справі № 420/4927/19, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наявні беззаперечні підстави для закриття провадження у справі № 420/4927/19 на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від позивача до суду надійшли заперечення проти заяви відповідача про закриття провадження, вхід. № 11729/21 від 09.03.2021 року, відповідно до яких останній з даною заявою не згоден та заперечує щодо її задоволення з таких підстав:

- наведені у заяві приклади позиції Великої Палати Верховного Суду у інших справах не є ідентичними його справі та тому публічно-правовому спору, який виник з відповідачем. Текст із рішень наведений не в повному обсязі, наводиться лише перша частина рішення, а друга ні, що дозволяє відповідачу трактувати його на свою користь, а саме: у більшості наведених випадках, спір стосується земельних ділянок, які вже були надані в оренду або власність, були сформовані і щодо яких треті особи вже набули право. Спори у справах, що розглядалися стосуються права власності третіх фізичних осіб на земельні ділянки, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки. Тобто оскаржувані ненормативні акти суб`єкта владних повноважень вичерпали свою дію у зв`язку з їх реалізацією. Таким чином, виник спір про цивільне право, і подальше оспорювання права власності на спірні земельні ділянки не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей встановлювати (визнавати) належність права власності на земельні ділянки;

- позивач вважає, що спір публічно-правовий і лише тому, що одним із суб`єктів спору є орган місцевого самоврядування, як то стверджує відповідач. Отже, заява відповідача є безпідставною, тому просить суд її відхилити.

Згідно зі змістом позовної заяви, позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, із зазначенням таких фактичних обставин:

- суддею Одеського окружного адміністративного суду Свидою Л.І. було винесено рішення від 16.03.2018 року по справі № 815/6718/17 за позовом ОСОБА_1 до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень, скасування рішення, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, яке вступило в законну силу 17.04.2018 року. В процесі децентралізації відповідач Прилиманська сільська рада було припинено. Правонаступником стала Авангардівська селищна рада. З цього приводу були видані ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2018 року про заміну сторони відповідача та від 05.11.2018 року про виправлення описки в написанні адреси відповідача;

- рішення № 656-VII від 29.09.2017 року, ухваленого на XVI сесії VII скликання Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, про відмову у виділенні ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 земельної ділянки було визнане протиправним та скасоване;

- зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання (заяву) ОСОБА_1 від 13.07.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;

- результатом повторного розгляду клопотання (заяви) ОСОБА_1 від 13.07.2017 року стало винесення Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області Рішень № 509-VII від 10.07.2018 року про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 та № 944-VII від 29.03.2019 року про виправлення технічної помилки друку в рішенні від 10.07.2018 р. № 509-VII;

- позивач вважає, що Авангардівська селищна рада прийняла протиправне рішення № 509-VII від 10.07.2018 року про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 чим порушує її права.

Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву, зокрема:

- прийняттям оскаржуваного рішення Авангардівська селищна рада Овідіопольського району повністю виконала рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2018 р. у справі № 815/6718/17 повторно розглянувши клопотання позивача. Рішенням суду відповідач у справі № 815/6718/17 відповідач не зобов`язувався судом прийняти рішення конкретного змісту, зокрема про задоволення клопотання позивача. Суд лише зобов`язав повторно розглянути це клопотання в межах чинного законодавства України.

Судом також встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 року по справі № 815/6718/17, яке набрало законної сили 17.04.2018 року, зокрема:

- позов ОСОБА_1 до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (вул. Жовтнева, буд. 120, с. Прилиманське, Овідіопольський район, Одеська область, 67820, код. ) про визнання протиправним та скасування рішення № 656-VII від 29.09.2017 року, ухваленого на XVI сесії VII скликання Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про відмову у виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки, зобовязання Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області розглянути клопотання (заяву) ОСОБА_1 від 13.07.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту та постановити законне, обґрунтоване рішення задоволено частково;

- визнано протиправним та скасовано рішення № 656-VII від 29.09.2017 року, ухвалене на XVI сесії VII скликання Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про відмову у виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки;

- зобов`язано Прилиманську сільську раду Овідіопольського району Одеської області повторно розглянути клопотання (заяву) позивача від 13.07.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності;

- стягнуто з Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір у розмірі 1280 грн.

Згідно зі змістом оскарженого позивачем у справі № 420/4927/19 рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 509-VII від 10.07.2018 р. «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 », його прийнято відповідачем з тих підстав, що:

- розглянувши заяву ОСОБА_1 від 21 травня 2018 року про добровільне виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 р. у справі № 815/6718/17 про зобов`язання Прилиманської сільської ради Овідіопольського району повторно розглянути клопотання (заяву) ОСОБА_1 від 13 липня 2017 р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах с. Прилиманське, керуючись рішенням Авангардівської селищної ради Овідіопольського району від 24 травня 2018 р. № 355-VII, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 р. у справі № 815/6718/17.

Рішенням Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 944-VII від 29.03.2019 року «Про виправлення технічної помилки друку в рішенні від 10.07.2018 р. № 509- VII» вирішено: виправити допущену у рішенні Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.07.2018 р. № 509-VII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 » технічну помилку друку замінити в пункті 1 рішення цифру « 2018» в даті рішення Прилиманської сільської ради Овідіопольського району № 928-V на цифру « 2010» та вважати вірною дату « 02.06.2010».

Не погоджуючись, по суті, з рішенням відповідача № 509-VII від 10.07.2018 р. «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 », яке прийнято за результатами повторного розгляду клопотання (заяви) ОСОБА_1 від 13 липня 2017 р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 р. у справі № 815/6718/17, позивач звернувся до суду з вищенаведеними позовними вимогами про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Статтею 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Таким чином, оскаржене позивачем рішення № 509-VII від 10.07.2018 року, прийняте відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року по справі № 815/6718/17, та, відповідно рішення № 944-VII від 29.03.2019 року та оскаржена позивачем бездіяльність можуть бути оскаржені відповідно до статті 383 КАС України.

Такий порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.

За вказаних обставин, суд зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Проте, спірні правовідносини, по суті, між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості тощо, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Тобто, якщо позивач вважає, протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинені на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 року по справі № 815/6718/17, то він може звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відтак, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого фактичного предмету спору і між тими самими сторонами, суд дійшов висновку, що наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Суд також звертає увагу, що строк, передбачений частиною четвертою статті 383 КАС України, за наявності причин, які можуть бути визнані судом у справі № 815/6718/17 поважними, підлягає поновленню, зокрема, з огляду на закриття провадження у справі № 420/4927/19.

Крім того, у цій справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у статті 129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційним Судом України у рішенні від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012, зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 червня 2013 року наголосив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Конституцією України (частина перша статті 8 та частина перша статті 129) гарантується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Крім того, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (статті 2, 6, 48) встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року; далі - Конвенція) Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, передбачені цією Конвенцією.

Як закріплено у статті 32 Конвенції, її положення тлумачяться і конкретизуються в рішеннях Європейського суду з прав людини («Юрисдикція Суду поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях постійно наголошує на необхідності врахування приписів чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практики тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна (абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 4 квітня 2018 року № 3-р/2018, абзац перший пункту 2.8 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018).

Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 7 лютого 2019 року Основний Закон України (Преамбула, статті 85, 102 та 106) доповнено, зокрема, положеннями про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського курсу України.

Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.

Так, суд враховує позицію ЄСПЛ висловлену у рішенні у справі " Юрій Миколайович Іванов проти України №40450/04 п. 46), згідно з якою, від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), №8415/02, п. 19; у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43); у таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. рішення у справі "Бурдов проти Росії" (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), N 33509/04, п. 68)

Також суд бере до уваги інші висновки, які сформовані у практиці ЄСПЛ: визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (Ромашов проти України, № 67534/01, п.п. 39-46; Дубенко проти України, № 74221/01, п.п. 42-51; Козачек проти України, № 29508/04, п.п. 29-33; Деркач та Палек проти України, заяви № 34297/02 та № 39574/02, п.п. 35-51, Шмалько проти України, № 60750/00, п.п. 41-57; Сокур проти України, № 29439/02, п.п. 30-37; Крищук проти України, № 1811/06, п.п. 48, 54; Войтенко проти України, № 18966/02, п.п. 37-54; Жовнер проти України, № 56848/00, п.п. 33-56.

Враховуючи та на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що заява Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про закриття провадження у справі, вхід. № 11297/20, підлягає задоволенню з інших фактичних та правових підстав.

Враховуючи та на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди підлягає закриттю.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року по справі № 501/2172/15-а (адміністративне провадження № К/9901/24215/18) тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 10 ст. 120 КАС України зупинення провадження в адміністративній справі зупиняє перебіг усіх процесуальних строків у цій адміністративній справі. Перебіг процесуальних строків продовжується з дня поновлення провадження.

Керуючись ст.ст. 120, 194, 205, 238, 239, 242, 243, 248, 256, 262, 294, 295, п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України, суд -

вирішив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди закрити.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ Перехідних положень, та у строк, встановлений ст. 295 КАС України.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 КАС України.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Суддя М.Г. Цховребова