Справа № 380/2493/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2493/20 пров. № А/857/11569/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року у справі № 380/2493/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції Сакалош В. М.,

час ухвалення рішення 18.08.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 19.08.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати йому в день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; стягнути із Головного управління Національної поліції у Львівській області на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 01 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року терміном 26 дні у сумі 17 769,18 грн. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі посадового окладу, який становить 2700 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Стягнуто із Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 01 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року терміном 26 дні у сумі 17769 грн 18 коп. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі посадового окладу.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що норми трудового законодавства у спірних правовідносинах не застосовуються, оскільки щодо поліцейських існує порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, який передбачений наказом №260 від 06 квітня 2016 року. Крім того, зауважує про те, що кошти на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з затвердженому кошторисі на 2020 рік не передбачені, а виділяються Національною поліцією України, щомісячно додатково. Тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач- ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак колегія суддів таке відхилила, оскільки жодних доказів на підтвердження поважних причин суду не надано, крім того, явка представника відповідача в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а тому з врахуванням наведеного вище колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у відділі розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУ НП у Львівській області.

На підставі рапорту ОСОБА_1 від 16 січня 2020 року останній наказом від 24 січня 2020 року №22 о/с ГУ НП у Львівській області відповідно до Закону України Про національну поліцію був звільнений зі служби в поліції за пп.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) з 31 січня 2020 року.

Згідно з витягом з вказаного наказу позивачу було встановлено премію за січень 2020 року в розмірі 72,81% та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за стаж служби в поліції 10 років 03 місяці 04 дні.

28 лютого 2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за період 01 вересня 2019 року по 01 лютого 2020 року та нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із зазначенням розрахунку та дати вказаної виплати.

Відповідно отриманої на запит довідки розрахунку №70/68 від 04 березня 2020 року на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_2 нараховано 38072,20 грн. та виплачено згідно з відомістю №9 від 25 лютого 2020 року.

Оскільки вказана сума була виплачена позивачу протиправно, на його думку, частинами 24 лютого 2020 року та 27 лютого 2020 року із затримкою, а допомога на вирішення соціально-побутових питань не виплачена взагалі, ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не у спосіб передбачений законом України та допустив протиправну бездіяльність в частині нездійснення повного розрахунку при звільненні позивача, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки з 01 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року в розмірі 17769,18 грн. Крім того, задовольняючи позовну вимогу про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі посадового окладу, суд першої інстанції виходив з того, що п.п.3 п.4 Постанови КМУ № 988 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції передбачає таке право, а оскільки така допомога позивачу виплачена не була, тому така позовна вимога є підставна.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Підстави виникнення, проходження і припинення служби позивача визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію"; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції".

Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження публічної служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при звільненні, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Як встановлено судом вище, під час звільнення позивача зі служби (31 січня 2020 року) йому не була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за відпустку, право на отримання яких позивачем відповідач не заперечує.

Матеріалами справи стверджується, що такі остаточно виплачені 27 лютого 2020 року на загальну суму 39595,08 грн.

Відповідно до ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у ч.1 ст.117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби 31 січня 2020 року, тоді як фактичний розрахунок з ним проведено 27 лютого 2020 року (сума виплати 39595,08 грн), а тому, враховуючи наведені вище правові норми, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період такої затримки з 01 лютого 2020 року по 26 лютого 2020 року.

При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19.

За обставин цієї справи необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, при цьому враховуючи наведені вище умови.

Також, колегія суддів звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 (а.с.17) розмір грошового забезпечення позивача за два повні місяці, що передували місяцю, в якому відбулося звільнення зі служби, становив 41689,21 (16159,15 грн + 25530,06 грн), тому враховуючи положення Порядку №100 середньоденне грошове забезпечення становить 992,60 грн ((16159,15 + 25530,06) : 42 р.д.).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) та від 23 січня 2015 року (№6-1093цс15), а також Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року (справа №316/2896/14-а), у постанові від 28 січня 2021 року (справа №580/2427/19).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби 31 січня 2020 року, а виплата у розмірі 39595,08 грн проведена відповідачем 27 лютого 2020 року, тобто період затримки розрахунку при звільненні позивача з 01 лютого 2020 року по 26 лютого 2020 року складає 18 робочих днів, що обрахований згідно з листом Мінсоцполітики України про Норми тривалості робочого часу на 2020 рік.

Таким чином, розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні проведений з врахуванням положень Порядку №100 становить 17866,80 грн (992,60 грн. х 18 р.д.).

Враховуючи наведене усе вище, колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 58453,04 грн, з яких: грошове забезпечення та відповідні виплати згідно з довідкою, яка міститься в матеріалах справи (а.с.44) 18857,96 грн (32,26%), та несвоєчасно виплачена одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за відпустки 39595,08 грн (67,74%).

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 12102,97 грн, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (67,74% від 17866,80 грн).

Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Також відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Львівській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, разом з тим, в частині стягнення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 лютого 2020 року по 26 лютого 2020 року, колегія суддів, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 12102,97 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування у спірних правовідносинах положень трудового законодавства, а також незастосування Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, оскільки поліцейські отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі спростовуються наведеними вище мотивами.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив доводи в частині відсутності вини відповідача при невчасному розрахунку при звільненні з покликанням на відповідну процедуру виділення коштів, оскільки гарантоване законом право на отримання вказаних виплат не може бути поставлене в залежність від особливостей фінансування та матеріально-технічного забезпечення поліції.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача матеріальної допомоги на вирішення соціально- побутових питань у розмірі посадового окладу, то колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями п.п.3 п.4 Постанови КМУ № 988 від 11 листопада 2015 року Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції( з наступними змінами в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що поліцейським один раз на рік повинна надаватися: матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати місячного грошового забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу.

Разом з тим, з системного аналізу норм законодавства, що регулює питання виплати матеріальної допомоги, можна дійти висновку про те, що про таке право особа повинна заявити, тобто у спірних правовідносинах звернутися з рапортом про отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань.

Проте, як беззаперечно встановлено в суді апеляційної інстанції, як ствердив сам позивач, з таким рапортом на ім`я керівника не звертався.

Таким чином, враховуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення з відповідача матеріальної допомоги на вирішення соціально- побутових питань у розмірі посадового окладу до задоволення не підлягає.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому відповідно до положень ст.317 КАС України таке підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року у справі № 380/2493/20 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2020 року по 26 лютого 2020 року в розмірі 12102 (дванадцять тисяч сто дві) грн 97 коп. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.