Справа № 460/2988/20
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 березня 2021 року Р і в н е №460/2988/20

Рівненський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Д.Є. Махаринця розглянувши у порядку письмового провадження письмову заяву позивача про відвід у адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвалою суду від 01.06.2020 провадження в справі було відкрито, розгляд було вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ст.263 КАС України.

01.06.2020 ухвалою суду провадження в справі було зупинено до набрання чинності рішенням Верховного суду у зразковій справі №560/2120/20.

12.02.2021 позивачем подано заяву про поновлення провадження в справі.

10.03.2021 позивачем подано заяву про відвід судді у справі.

Подана заява обґрунтована порушенням порядку розподілу справи, невмотивованим затягуванням суддею розгляду справи та тим, що позивач і суддя (до його переходу в судові органи) працювали в одній структурі - в органах прокуратури Рівненської області.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді Махаринця Д.Є. від розгляду справи №460/2988/20, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатись особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За приписами ст.ст. 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя є незалежні і підкоряються тільки закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, наявність безсторонності має визначатись, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (рішення у справах "Фей проти Австрії", рішення від 24.02.1993, серія A, №255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі потрібно визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. the United Kingdom), рішення від 10.06.1996, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

Підстави для відводу судді наведені у статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначений вище перелік підстав для відводу судді є вичерпним.

Питання про відвід суд вирішує в порядку, передбаченому статтями 39-41 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і відводиться: 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, відповідно до частини 3 статті 39 Кодексу адміністративного судочинства України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Справа надійшла на розгляд судді на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23.04.2020, що спростовує припущення позивача про імовірні зловживання при розподілі даної справи.

У своїй заяві ОСОБА_1 також покликається на безпідставність залишення його позовної заяви без руху.

З цього приводу суд зазначає, що ухвалою суду від 04.05.2020 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

Так, ОСОБА_1 було запропоновано усунути недоліки шляхом подання всіх доказів, на які міститься покликання в позовній заяві і які можуть мати значення при вирішенні спору, а також належним чином засвідчені копії всіх долучених до позову документів.

У відповідності до ч.4 ст.161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Отже, позивач самостійно був зобов`язаний вимогами Кодексу адміністративного судочинства України надати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема і його пенсійне посвідчення, як офіційне підтвердження наявності статусу пенсіонера, та заяву з якою він звертався до відповідача від 28.02.2020 для того, щоб суд міг встановити дійсний зміст заяви про перерахунок пенсії та порушуваних позивачем питань перед пенсійним органом.

Крім того, відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п.10 Постанови №8 від 13 червня 2007 року "Про незалежність судової влади", процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, розгляд суддею клопотань сторін по справі, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, незгода позивача з процесуальними рішеннями судді, не може бути підставою для відводу судді.

ОСОБА_1 у своїй заяві про відвід також зазначає, що суддею Махаринцем Д.Є. постановлено ухвалу про залишення його позовної заяви поза межами строків встановлених ст.169 КАС України - в перший робочий день після виходу судді .

З цього приводу суддя зазначає, що відповідно до вимог ст.120 КАС України, з урахуванням календарних вихідних днів і відпустки судді 30.04.2020 провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 було відкрито в строки встановлені ст.169 КАС України, а саме в перший робочий день - 04.05.2020 (понеділок).

12.02.2020 на усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 подано відповідну заяву.

В звя`зку з перебуванням судді у відпустці в період з 18.05.2020 по 29.05.2020 провадження в даній справі було відкрито в перший робочий день після закінчення відпустки, а саме - 01.06.2020 (понеділок) з дотриманням строку встановленого КАС України для відкриття провадження у адміністративній справі, а отже покликання ОСОБА_1 на невмотивоване затягування суддею строку на відкриття провадження є безпідставним.

Покликання ОСОБА_1 на те, що рішення Верховного суду у справі №560/2120/20 набрало законної сили у вересні 2020 не відповідає дійсності, оскільки на підставі інформації з сайту Судова влада України судом встановлено, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій адміністративній справі №560/2120/20 набрало законної сили 20.01.2021.

Стаття 237 КАС України визначає, що провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

12.05.2021 позивачем було подано клопотання про поновлення провадження у даній справі.

16.03.2021 з урахуванням тимчасової непрацездатності судді в період з 17.02.2021 по 12.03.2021 ухвалою суду провадження було поновлено з дотриманням строку встановленого статтею 237 КАС України, а отже покликання ОСОБА_1 на невмотивоване затягування суддею строків розгляду справи є безпідставним та необґрунтованим, а тому саме по собі не може бути підставою для заявлення відводу судді.

Крім того, участь судді в розгляді іншої справи № 569/4688/16-а ніяким чином не свідчить про упередженість та необ`єктивнісь судді ОСОБА_2 при розгляді справи 460/2988/20. Ухвала судді ОСОБА_2 , постановлена в справі 569/4688/16-а не оскаржувалась сторонами і набрала законної сили. Що ще раз свідчить про те, що незгода позивача з процесуальними рішеннями судді, не може бути підставою для відводу судді.

Стосовно покликання ОСОБА_1 на те, що певний період він і суддя ОСОБА_2 працювали в одній структурі - в органах прокуратури Рівненської області, суд зазначає, що зазначений позивачем у заяві факт також не може бути підставою для відводу судді. Так, позивачем вказано, про те, що певний період до призначення в судові органи суддя та позивач працювали в органах прокуратури. Водночас в дійсності, до призначення на посаду судді головуючий в справі суддя ОСОБА_2 тривалий час займався адвокатською діяльністю і відповідно жодних відносин з позивачем не мав. Суддя ОСОБА_2 після звільнення з Прокуратури міста Києва в 2003 році, в органах прокуратури не працював, дружніх чи неприязних стосунків з позивачем не має. Збіг, про який зазначається позивачем, а саме факт попередньої роботи судді та позивача в органах прокуратури Рівненської області майже 20 років тому не може свідчити про упередженість судді та не може бути підставою для відводу ( самовідводу).

Суд зазначає, що важливу роль у розробці критеріїв неупередженості (тобто безсторонності), як складової права на справедливий судовий розгляд відіграє практика Європейського суду з прав людини, яку згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права.

Виходячи із загальних засад здійснення судочинства, визначених положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції" від 17.07.1997, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п. п. 103, 104, 105 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013 року, "для того, щоб встановити, чи може суд вважатися "незалежним" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції, слід звернути увагу на спосіб призначення його членів і строк їхніх повноважень, існування гарантій проти тиску ззовні та на питання, чи створює орган видимість незалежного. Як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (1) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (2) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій). Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності".

Водночас, особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного, про що зазначено у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Веттштайн проти Швейцарії".

Суд наголошує, що при вирішенні того, чи є у цій конкретній справі обґрунтовані причини побоюватися, що суддя може бути небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (п. 44 рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" та п. 58 рішення у справі "Ферантелі та Сантанжело проти Італії" від 07.08.1996).

Тому, для відведення судді заявнику необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Водночас, відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Із урахуванням практики Європейського суду з прав людини, не є підставами для відводу судді заяви, які містять лише припущення про існування упередженості, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не наведено підстав для відводу (самовідводу) судді, передбачених КАС України, з огляду на що, заява про відвід судді є необґрунтованою має ознаки зловживання процесуальним правом та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 36, 39, 40, 248, 256, 293 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати заяву про відвід судді Махаринець Д.Є. необґрунтованою та передати справу для вирішення питання про відвід судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу і підлягає визначенню у порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Д.Є. Махаринець