Справа № 340/2479/20
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/2479/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року (суддя 1-ї інстанції Хилько Л.І.) у справі №340/2479/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кропивницький апеляційний суд, Державна судова адміністрація України, про стягнення матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кропивницький апеляційний суд, Державна судова адміністрація України, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у загальній сумі 241164,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається, що у жовтні 2013 року позивач звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI, а саме понад 20 років. Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25.12.2014 року позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Кіровоградської області у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України. При цьому, як зазначає позивач, на час подання заяви на відставку у жовтні 2013 року відповідно до статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI набула право на отримання вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Незважаючи на це, у день звільнення вихідна допомога виплачена не була, оскільки підпунктом 1 пункту 28 розділу II Закону України від 27 березня 2014 року №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р (II) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Таким чином, згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у сумі 241 164,00 грн. (двісті сорок одна тисяча сто шістдесят чотири гривні).

Державна судова адміністрація України не погодившись з рішенням суду подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що статтею 136 Закону № 2453-УІ (у редакції, що діяла, до 01.01.2014) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Конституційний Суд України у рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013 (справа № 1-1/2013) зазначив, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді і реалізація права судді на відставку відбувається шляхом прийняття Верховною Радою України відповідної постанови. 1 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 27.03.2014 № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (далі - Закон № 1166-VII), підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого, статтю 136 Закону № 2453-УІ виключено. Вказані положення Закону № 1166-VII неконституційними на момент судового розгляду не визнавалися. Отже, суддям, які виходили у відставку з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплату вихідної допомоги законодавством не було передбачено.

Постановою Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VIII "Про звільнення суддів" Позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України. З огляду на наведене, оскільки станом на день виходу позивача у відставку (25.12.2014) виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством не було передбачено, така вихідна допомога позивачу не виплачувалася.

Крім того, скаржник зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення (25.12.2014 року), а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Водночас, визнання закону неконституційним не має наслідком для відшкодування матеріальної шкоди, а недоотриманий позивачем дохід у вигляді вихідної допомоги під час виходу у відставку не може вважатись збитками у розумінні положень ст.22 Цивільного кодексу України.

Позивач та інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони повідомлені про день розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать встановлені обставини справи, ОСОБА_1 з червня 1982 року по лютий 2002 року працювала на посаді судді Новоархангельського районного суду Кіровоградської області, з червня 1987 року по лютий 2002 року на посаді голови Новоархангельського районного суду Кіровоградської області.

З 23.03.2000 року обрана безстроково суддею Новоархангельського районного суду Кіровоградської області.

З березня 2002 року обіймає посаду судді апеляційного суду Кіровоградської області.

31.10.2013 року ОСОБА_1 звернулася до Вищої ради юстиції із заявою про відставку як така, що має необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішенням Вищої ради юстиції від 10.12.2013 року № 1376/0/15-13 внесено подання до Верховної ради України про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25.12.2014 року ОСОБА_1 звільнено у відставку з посади судді апеляційного суду Кіровоградської області відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України.

Згідно довідки Апеляційного суду Кіровоградської області №20 від 19.04.2017 року на момент звільнення позивача, її суддівська винагорода складала 21116,40 грн (а.с.13).

При звільненні ОСОБА_1 не отримала вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки станом на день виходу позивача у відставку, такі виплати законодавством не було передбачено, з підстав зміни такого.

Проте після ухвалення рішення Конституційного Суду України, позивач вважає, що набула право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 136 Закону № 2453, а тому звернулась до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позов зазначив, що Конституцією України встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних неконституційними, шляхом відшкодування державою матеріальної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

До внесення змін Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі Закон № 1166) частиною 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI на час роботи позивача передбачалося, що суддя, який вийшов у відставку, має право на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до Закону № 1166, який набрав чинності з 1 квітня 2014 року та який діяв на час звільнення позивача у відставку з посади судді, із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі Закон № 2453), зокрема, виключено статтю 136 Закону № 2453.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII. Також визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до доводів позивача, на час набрання законної сили положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VІІ позивач мала право на відставку, тому, на її думку, визнання неконституційними положень підпункту 1 пункту 28 розділу II цього закону є підставою для відшкодування майнової шкоди, а саме не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з цим, відповідно до п.1 ч.1 статті 51 Закону України "Про Конституційний Суд України", конституційним поданням є подане до Суду письмове клопотання щодо визнання акта (його окремих положень) неконституційним.

За положенням пп. "а" п.4 ч.1 ст. 89 Закону України "Про Конституційний Суд України", рішення Суду містить: резолютивну частину із зазначенням: акта (його окремих положень), що його Суд визнав конституційним чи неконституційним, - у справі щодо конституційності акта (його окремих положень).

Відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За приписами статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України вищезазначені норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з тим, стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Таким чином, Конституція України не передбачає зворотну дію в часі рішень Конституційного Суду України, однак визнає право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі, актом, який визнаний неконституційним.

У той же час, відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Як вбачається із суті позовних вимог позивач просить відшкодувати завдану шкоду у вигляді недоплаченої суми вихідної допомоги.

Проте, колегія суддів доходить висновку, що недоотриманий позивачем розмір вихідної допомоги, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки у позивача, на момент звільнення, не було законних сподівань на отримання вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на цей момент діяли положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, які виключили норму права яка встановлювала право на його отримання.

Отже, право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути, на підставі частини 3 статті 152 Конституції України.

Крім того, зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді, на час виходу позивача у відставку, є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі №340/2479/20 скасувати та прийняти у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак