Справа № 420/5786/20
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5786/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

за участі секретаря Стефанцевої Ю.П.,

апелянта -ОСОБА_1 ,
апелянта-ОСОБА_2 ,
представникп апелянтів -Смірнова Володимира Сергійовича,
представника відповідача Соборова Сергія Михайловича,
перекладача -Дадешкеліані Беки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції з позовом, в якому просили визнати неправомірними та скасувати рішення ДМС України від 28.05.2020 року №175-20 та №176-20 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути їх заяви щодо вирішення питання про визнання осіб біженцями або особами, що потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що в своїх заявах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вони вказували на наявність у ОСОБА_2 побоювань стати жертвою переслідувань та застосування насильства через належність до певної політичної сили.

На думку позивачів, оцінка обґрунтованості та реальності таких побоювань здійснюється міграційними органами вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, зробив аналіз обґрунтованості наведених позивачами доводів щодо наявності побоювань у висновках, які стали підставою для прийняття оскаржуваних рішень, в той час як для підтвердження чи спростування наведених позивачами побоювань слід було провести передбачені Законом дії по перевірці справжності повідомлених позивачами обставин, яки можуть бути здійснені лише після прийняття рішення про оформлення документів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачі не довели достовірності своїх тверджень і точності фактів, на яких ґрунтуються їх заяви, не повідомляли про факти загрози їхньому життю, безпеці чи свободі в країні громадянського походження, неодноразово намагались перетнути кордон Польщі для отримання житла та роботи, звернулися до ДМС України лише після складення відносно них протоколів про адміністративне правопорушення у зв`язку з порушенням правил перебування іноземців в Україні, міграційний орган правомірно відмовив у задоволенні їх заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, позивачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів апелянти зазначили, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки їх доводам, що подані до міграційного органу заяви відповідають критеріям Директиви Ради Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців, або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту.

Крім цього апелянти вказують на те, що суд першої інстанції не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивачів, що саме по собі є беззаперечним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

На переконання апелянтів, обов`язок встановлення всіх фактичних обставин справи не може перекладатися з відповідного працівника Державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом.

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області та Державна міграційна служба України надіслали до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначили про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення апелянтів за допомогою перекладача, представника апелянтів, а також представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Фактичні обставини справи

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є подружжям, прибули на територію України разом 10 серпня 2016 року авіасполученням з м. Мінськ (Республіка Білорусь).

03.11.2016 року позивачі звернулися до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами-анкетами про визнання біженцем, проте наказом від 16.11.2016 року №219 їм було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу (а.с.59-61, 106 т.2, а.с.57-59, 108 т.3).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року у справі №815/6418/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 року визнано неправомірним та скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 16.11.2016 року №219, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.136-147 т.2).

За результатами розгляду заяв та особистих справ ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 05.05.2020 року складено висновки про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.47-97 т.1).

На підставі зазначених висновків Державною міграційною службою України 28.05.2020 року прийняті рішення №175-20 та №176-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45-46 т.1)

Законність вказаних рішень є предметом спору у даній справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В свою чергу, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VIпоняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Зокрема, такими обставинами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається з об`єктивної та суб`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає в наявності у особи зазначеного побоювання. При цьому побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулась особисто із заявником.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» 2011/95/ЕС від 13.12.2011 (п.5 ст.4) передбачено умови, які повинні бути дотримані в заяві: «реальна спроба обґрунтувати заяву, надання всіх важливих елементів, що є у розпорядженні заявника та мають відношення до справи, та обґрунтування неможливості надання інших елементів, послідовність, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника загальній та конкретній інформації, що відноситься до випадку заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як тільки це стало можливим; встановлено, що заявник заслуговує на довіру».

За правилами пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, пропонують, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В свою чергу, відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами ч.1 ст.8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За змістом ч. ч. 5,6,7 ст.8 Закону №3671-VI у разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Статтею 9 Закону №3671-VI встановлено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі відсутності у заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, для встановлення особи заявника центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з відповідними органами Служби безпеки України згідно із законодавством проводиться ідентифікація особи.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно ч.2 ст.10 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Грузії саме щодо них, позивачі не надали. Ані в заяві-анкеті, ані під час проведених співбесід ними не наведено переконливих обставин, які б беззаперечно та обґрунтовано доводили наявність реальних побоювань стати жертвою переслідувань та які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Грузії.

Так, ОСОБА_2 стверджував, що в країні громадянської належності він у 1995 році вступив до політичної організації «Національна партія» під керівництвом М. Саакашвілі, втім, яку конкретно політичну діяльність виконував, як член партії, пояснити не міг.

Як на причину небажання повернутись до країни походження ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що у 2016 році під час місцевих виборів у с.Коцхеві, а згодою й у м. Тбілісі його двічі побили невстановлені особи, які вимагали від нього вийти з партії Саакашвілі. Дані інциденти позивач пов`язав з діяльністю прихильників провладної політичної партії «Оцнеба», проте, як він зазначав в ході співбесід, до державних органів вони не звертались та не повідомляли про факти загрози їхньому життю, безпеки чи свободи.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачі не змогли пояснити причини та обставину свого переслідування, не знають нічого про діяльність партії, в якій вони ніби-то приймали активну участь, мають низку суттєвих розбіжностей та неправдивих фактів, що знижує рівень довіри до них, а також містять ознаки зловживання правами шукачів захисту, оскільки звернулися з заявою через три місяці після прибуття в Україну.

Водночас, зі слів заявників встановлено, що під час проживання на Батьківщині вони ніколи не зазнавали жодних проблем, утисків чи обмежень, не мали проблем з органами влади, в країні громадянського походження у них залишились двоє синів з дружинами та п`ятеро онуків, які проживають та працюють в м. Тбілісі. Шукачі захисту підтримують з ними зв`язок та родини синів живуть добре, не скаржаться на ситуацію в країні, будь яких проблем чи переслідування в них не виникало. Дані факти свідчать про наявність у апелянтів доступу до житла у випадку повернення до країни громадянської належності, близьких родичів, базової інфраструктури, належного рівня забезпечення потреб населення міста Тбілісі, а відтак, доводи позивачів та їх представника про те, що їм можуть загрожувати смерть, тортури або нелюдське поводження через те, що вони входили в склад партії Саакашвілі, а також що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є обґрунтованим та підкріплюються положенням в країні походження та історією позивачів, спростовуються встановленими судом фактичними обставинами та наявними в матеріалах справи доказами.

Провівши ретельний аналіз наявних в матеріалах справи доказів та доводів сторін, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, вірно встановив, що позивачі без жодних проблем отримали закордонні паспорти в Міністерстві юстиції Грузії та вилетіли з країни.

Зокрема, в ході розгляду справи встановлено, що 24.07.2016 року позивачі вирушили з м. Тбілісі авіасполученням до м. Мінськ (Республіка Білорусь), де перебували протягом 17 діб, однак із заявою про надання міжнародного захисту на території Білорусі не зверталися.

У вказаний період ними було здійснено 15 легальних спроб потрапити до Польщі, однак у в`їзді до вказаної країни їм було відмовлено, після чого ними було прийнято рішення виїхати до України.

Так, 10.08.2016 року подружжя Барателі потягом Брест-Київ приїхали до м. Київ, а згодою вирушили до м. Львів. Проживаючи в с. Шегені в Львівській обл., позивачі ще 28 разів намагалися перетнути кордон Польщі, пояснюючи свої дії бажанням отримати житло та роботу в країні Шенгенської зони, але у в`їзді їм також було відмовлено.

Після стількох невдалих спроб потрапляння до Польщі позивачі вирішили звернутися до міграційної служби у м. Львів, де їх направили до м. Одеса.

Колегією суддів також встановлено, що Державною міграційною службою України відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неодноразово складались протоколи про адміністративні правопорушення (від 03.11.2016р., 29.08.2017р., 08.12.2017р.) та за наслідком розгляду справ про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП приймались постанови про накладання адміністративних стягнень (від 03.11.2016р, 29.08.2017р., 08.12.2017р.), які позивачами не оскаржувались у встановленому законом порядку.

Ураховуючи вказане та відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 Закону №3671-VI судова колегія зазначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до частини 22 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зауважує, що дійсний шукач захисту, який реально має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений із за цього покинути країну громадянської належності якнайшвидше, має на меті звернутися за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування та відшукує для себе країни з м`яким режимом набуття статусу біженця або особи, що потребує відповідного статусу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 420/4829/19.

Таким чином, та обставина, що позивачі покинули м. Тбілісі 23.07.2016 року та, прибувши до міста Мінськ в Білорусі, перебували там протягом 17 діб, однак за захистом не звернулись, викликає у судової колегії обґрунтовані сумніви щодо наявності реальної загрози позивачам стати жертвою переслідувань в країні походження.

Крім того, як свідчать матеріали справи, потрапивши на територію України у серпні 2016 року, позивачі вперше звернулись до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту лише 03 листопада 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом також ставить під сумнів реальність загрози життю позивачів та вказує на те, що мета звернення обумовлена лише потребою у легалізації на території України.

Правова позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Надаючи правову оцінку доводам апелянтів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права недотриманням принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи по країні походження, судова колегія зазначає, що проведеним аналізом інформації за країною походження заявників спостерігається стабілізація ситуації, прийняття органами державної влади заходів щодо покращення загальної безпечної ситуації, досягнення національного компромісу.

Детальний аналіз міжнародних джерел, на які посилається представник апелянта, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку про відсутність беззаперечної інформації, яка б підтверджувала обґрунтовані побоювання позивачів зазнати тортури, нелюдське поводження або смерть.

Колегія суддів вважає, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення особи до країни громадянської належності їй буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. А відтак, підстави для визнання протиправними та скасування рішень Державної міграційної служби України №175-20 від 28.05.2020, №176-20 від 28.05.2020 - відсутні.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості спірних рішень, колегія суддів, згідно зі ст.316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст виготовлено 18.03.2021 року

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.