Справа № 640/4854/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4854/20 Головуючий у 1 інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Глущенко Я.Б.

Черпіцької Л.Т.

За участю секретаря Вінокурової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №05-20 від 17 січня 2020 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що при зверненні до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач надав достатньо доказів, які свідчать про існування ризику переслідувань його за ознакою віросповідання з боку громади та/або неурядових елементів і держави, у разі його повернення на батьківщину.

05 лютого 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Разом з апеляційною скаргою представником Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - Калашник Оленою Миколаївною заявлено клопотання про виклик свідка, в якому просила допитати в якості свідка ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у задоволенні клопотання представника Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни про виклик свідка - відмовлено.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, народився у м. Джанг, Пакистан. За національністю пакистанець, за релігійною належністю мусульманин - Ахмаді. За сімейним станом - неодружений. Має середню освіту, навчався у таких навчальних закладах: 2001 - 2016 роках в середній школі; 2016 - 2018 роках у коледжі Nustrat jehan Inter College.

Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 разом з батьком, матір`ю та сестрою залишив країну постійного проживання - Пакистан: Батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Мати - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; Сестра - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4

25 вересня 2018 року Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За результатами розгляду особової справи Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 Державною міграційною службою України встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні, у зв`язку з чим прийнято рішення №05-20 від 17 січня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 направлено повідомлення від 11 лютого 2020 року №46 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI) визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.

За приписами частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

У відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону №3671-VI закріплено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами статті 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В силу частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Нормами частини 4 статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У відповідності до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI закріплено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17 січня 2020 року №05-20, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 (а.с. 115).

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення став Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту справа 2018 KV0222 головного спеціаліста з питань шукачів захисту Щеглової О. (а.с. 108 звор. - 113).

Із вищевказаного Висновку вбачається, що умови передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, а саме, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у заявника відсутні. Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, заявник не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пункти 45, 66 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця передбачають, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З огляду на зазначене, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен не лише посилатися ситуацію, яка склалася у країні походження, а й вказати переконливі причини, чому він особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 липня 2020 року у справі № 826/5952/16 зазначив наступне: «…у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень».

Згідно Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 вересня 2018 року №222, позивач покинув Ісламську Республіку Пакистан та звернувся за захистом через релігійні проблеми в країні походження (а.с. 50-51).

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця).

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Щодо посилання апелянта на загальну інформацію про країну походження позивача - Ісламську Республіку Пакистан, інформацію про порушення прав релігійних меншин, зокрема, які сповідують релігію Ахмаді , та наявність кримінальної відповідальності за сповідування вказаної релігії, слід зазначити наступне.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 807/373/16 вказав, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати самостійною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження особі буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Враховуючи вищезазначене, посилання апелянта на те, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою та бути підданим дискримінації, пошкодженню здоров`я, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Також, в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 04 червня 2020 року у справі №640/7749/19.

З огляду на зазначене, при вирішенні питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявнику необхідно довести, зокрема, існування ризику переслідувань його за ознакою віросповідання.

Відповідно до Протоколу співбесіди від 09 жовтня 2018 року, позивач повідомив, що виїхав з Ісламської Республіки Пакистан, у зв`язку з тим, що його ображали у школі через його віросповідання - сповідування релігії Ахмаді . Позивач стверджував, що його залякували та наполягали на зміні релігії.

Разом з тим, у цьому ж Протоколі співбесіди від 09 жовтня 2018 року на питання, чи зазнавав він переслідування за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи через політичні погляди Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 відповів, що його не переслідували через релігію, оскільки, він відкрито не демонстрував своїх поглядів (а.с. 92-94).

Згідно Протоколу співбесіди від 04 липня 2019 року, позивач повідомив, що він зазнавав особисто переслідувань через його віросповідання, під час навчання у коледжі однокласники його ображали та били. 15 квітня 2018 року напроти будівлі коледжу його побила група з 10-11 студентів, що були його однокласниками (а.с. 105-106).

На підтвердження вищевказаного, Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 повідомив, що звертався до лікаря і має копію довідки, однак, зазначену копію довідки не надав.

Колегія суддів наголошує на тому, що під час співбесіди 07 липня 2019 року позивач повідомив, що його сім`я хотіла виїхати за кордон впродовж тривалого часу та до виїзду з Ісламської Республіки Пакистан його батько почав готуватися задовго до побиття позивача.

Також, у ході проведення співбесіди 09 жовтня 2018 року заявник повідомив, що планує залишитися в Україні, бо його батько має намір займатися бізнесом в Україні.

Крім того, під час співбесіди 07 липня 2019 року Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 повідомив, що його батька звинувачують у грабіжництві та його можуть посадити до в`язниці.

Відповідно до Висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту справа 2018 KV0222, у Пакистані дійсно існує кримінальна відповідальність та дискримінаційні заходи за сповідування Ахмадійської віри , проте, заявник не надав доказів, що його батько притягався до кримінальної відповідальності, у зв`язку з релігійною належністю до Ахмаді .

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи апелянта ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, а тому, є необґрунтованими та недоведеними.

Таким чином, доводи апелянта про те, що при зверненні до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач надав достатньо доказів, які свідчать про існування ризику переслідувань його за ознакою віросповідання з боку громади та/або неурядових елементів і держави, у разі його повернення на батьківщину, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Матеріали справи свідчать, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся лише після двох місяців перебування в Україні, чим порушив вимоги статті 5 Закону №3671-VI щодо порядку звернення особи із заявою.

Слід зазначити, що дана стаття не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви. Водночас, відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди. Вказане зволікання із зверненням за захистом ставить під сумнів реальність стверджуваної заявником загрози його життю та вказує на те, що звернення обумовлене лише потребою у легалізації на території України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач до України прибув нелегально 25 вересня 2018 року з території Російської Федерації автомобільним сполученням.

При цьому, на територію Російської Федерації (м. Москва) заявник потрапив безперешкодно та легально літаком з м. Дубаї та перебував там протягом 15 днів, однак, до міграційної служби за захистом не звертався.

В силу імперативних положень абзацу 6 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно частини 22 статті 1 6 Закону № 3671-VI, "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року. Має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок.

Отже, позивач досить тривалий час перебував у третій безпечній країні та мав нагоду звернутися за захистом, однак, не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування в країні походження.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 липня 2020 року у справі №826/5952/16.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення правомірно враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в Ісламській Республіці Пакистан. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову позивача, оскільки, рішення відповідача про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та таким, яке повністю відповідає нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Глущенко Я.Б.

Черпіцька Л.Т.

Повний текст постанови виготовлено 18.03.2021 р.