Справа № 320/4146/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4146/20 Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № Ф-1514-50/43 від 14.01.2020 на суму грошового зобов`язання 8655,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана вимога суперечить нормам законодавства, оскільки позивач є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, відтак, на підставі пункту четвертого частини 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", звільняється від сплати єдиного внеску.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1514-50/43 від 14.01.2020 року винесену Головним управлінням Державної податкової служби в Київській області, на суму грошового зобов`язання 8655,53 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Державної податкової служби у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що позивачем - платником єдиного внеску 07.02.2014 самостійно подано до податкового органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік № 402650429 на суму 4 800,76 грн., проте узгоджена сума сплачена позивачем лише 10.10.2018. Рішення про застосування штрафних фінансових санкцій та нарахування пені позивачем не оскаржувалося, а тому набуло статусу узгодженого. Відтак, апелянт вважає оскаржуване рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №Ф-1514-50/43 від 14.01.2020 є правомірним та таким, що прийняте у межах повноважень та відповідно до вимог Закону.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 05.12.1997, про що свідчить номер запису 0005130, перебуває на спрощеній системі оподаткування та є інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 12.12.2005.

Згідно даних інтегрованої картки платника податків станом на 31.12.2019 за позивачем обліковується заборгованість за кодом бюджетної класифікації 71040000 зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 8655, 53 грн.

08.10.2019 ГУ ДПС у Київській області прийнято рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну (неперахування) або несвоєчасну сплату єдиного внеску № за період з 11.02.2014 по 10.10.2018, якою нараховану пеню у розмірі 8175, 69 грн. та штрафні санкції у розмірі 480, 08 грн.

Згідно розрахунку штрафної санкції, пеню за несплату або несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, нараховано позивачу за періоди з 11.02.2014 по 10.10.2018.

14.01.2020 ГУ ДПС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № «Ф» 1514-50/43 на загальну суму 8655, 53 грн. (в тому числі штраф - 479, 84 грн., пеня - 8175, 69 грн.).

30.03.2020 позивачем подано до Білоцерківського управління ГУ ДПС у Київській області повідомлення про оскарження рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну (неперахування) або несвоєчасну сплату єдиного внеску №-1514-50/43 від 14.01.2020.

Рішенням про результати розгляду скарги №14278/6199-0008-06-01-06 від 23.04.2020 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № «Ф» 1514-50/43 від 14.01.2020 залишено без змін, скаргу без задоволення.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах, є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Будь-яка інформація про наявність такого договору в матеріалах справи відсутня, відповідний договір щодо добровільної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідачем, суду не наданий. Разом з тим, судом першої інстанції зазначено, що подання особою «Звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску», не свідчить про добровільну участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач є особою з інвалідністю 2 групи та отримує пенсію по інвалідності, є фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, та зважаючи на відсутність доказів, що підтверджують його добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивач звільнений від сплати за себе єдиного внеску відповідно до закону.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція № 499).

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (в редакції закону від 01.01.2013), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

В частині четвертій статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною четвертою статті 4 цього Закону ( у редакції Закону від 01.01.2018 року), особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI, є набуття особою статусу особи з інвалідністю. При цьому, єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно положень частини першої статті 9 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Матеріали справи свідчать, що позивач є особою з інвалідністю (ІІ група, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 12 грудня 2005 року) та отримує пенсію по інвалідності. Також, позивач з 01.01.2016 перейшов на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладав.

Вказані обставини свідчать про те, що у позивача відсутні підстави для сплати єдиного внеску, а тому, його нарахування не відповідає приписам чинного законодавства, навіть за умов, якщо платник податків помилково подав таку звітність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність у позивача статусу особи з інвалідністю є загальним страховим ризиком, який вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством. У зв`язку з цим, застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій, що виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати. Зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення осіб з інвалідністю, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина четверта статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, виключно на добровільних засадах.

Фізичні особи-підприємці звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, податковим органом в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (абз. 3 частини третьої статті 10 Закону № 2464-VI).

Отже, добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платником єдиного внеску, передбачає собою укладення договору на добровільну участь у системі загально обов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом та визнається сторонами по справі, між позивачем та ГУ ДПС у Київській області не укладався договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а помилкова подача позивачем звіту за 2013 рік не свідчить про його добровільну участь у системі страхування.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04.09.2019 у справі № 806/1503/16.

Щодо доводів апелянта про те, що єдиний внесок за 2013 рік позивачем сплачений у 2018 році, а рішення про застосування штрафних фінансових санкцій та нарахування пені не оскаржувалося та набуло статусу узгодженого, а тому оскаржувана вимога є законною, колегія суддів зазначає, що добровільна сплата єдиного внеску та не оскарження позивачем рішення про застосування штрафних санкцій не позбавляє позивача права звернення до суду з позовом щодо захисту своїх порушених прав та законних інтересів, тому зазначені аргументи колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність прийнятого ним рішення у межах спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача, не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень є протиправними та таким, що прийнято відповідачем необґрунтовано.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О.Беспалов

В.Ю. Ключкович