Справа № 640/8495/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Київ №640/8495/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної податкової служби в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення
встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби в м. Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №1982/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 про виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 13 квітня 2018 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на протиправність дій Головного управління Державної податкової служби в м. Києві, оскільки останнім порушено процедуру, встановлену законодавством при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що позивачем порушено норми законодавства для перебування на спрощеній системі оподаткування - 3 групи, а саме перевищено протягом календарного року встановленого обсягу доходу.

Представник позивача надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти висновків, викладених у відзиві на позовну заяву та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання, не перебуває у стадії припинення, дата запису проведення державної реєстрації 18 листопада 2014 року, про що в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений відповідний запис за номером 2 031863.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 03 березня 2020 року отримав рекомендоване поштове відправлення з Актом №211/10-36-33-04/ НОМЕР_1 від 27 лютого 2019 року про результати документальної планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , за період діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року.

У пункті 2.1.1 Акта зазначено, що за період з 01 липня 2018 року по 30 червня 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, позивач через свого представника звернувся до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві з заявою з метою встановлення причин перебування на загальній системі оподаткування.

Відповідно до листа ГУ ДПС у м. Києві вих. № 887/АДВ/26-15-33-17-15 від 16 березня 2020 року «згідно з даними інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 19 листопада 2014 року по 31 грудня 2017 року працював на спрощеній системі оподаткування на 3 групі платників за ставкою 5 відсотків до доходу.

На підставі пункту 299.10 статті 299 Кодексу за недотримання платником єдиного податку ФОП ОСОБА_1 вимог підпункту 8) підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Кодексу ГУ ДФС у м. Києві 13.04.2018 прийнято рішення № 1982/26-15- 13-02-26/ НОМЕР_1 про виключення з реєстру платників єдиного податку в останній день другого із двох послідовних кварталів - 31.12.2017 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений статтею 299 Податкового кодексу України (надалі - ПК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до пункту 299.1 якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Відповідно до підпункту 3 пункту 299.10 статті 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

Водночас суд наголошує на тому, що в оскаржуваному рішенні підставою прийняття останнього зазначено абзац 10 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, яким встановлено підставу виключення з реєстру платників єдиного податку - у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи, відповідно до абзацу третього підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Кодексу.

Проте суд зауважує, що дана помилка не впливає на процедуру прийняття оскаржуваного рішення.

Приписи пункту 299.11 статті 299 ПК України визначають, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Системний аналіз викладених законодавчих норм дає підстави для висновку, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки.

При цьому, реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

Як встановлено судом оскаржуване рішення від 13 квітня 2018 року №1982/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 прийнято на підставі того, що позивачем перевищено протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи, відповідно до абзацу третього підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Кодексу.

Водночас, передумовою прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку є проведення перевірки, висновки якої повинні бути викладені у відповідному акті.

Матеріали справи свідчать, що 03 березня 2018 року посадовою особою ГУ ДФС у м. Києві на підставі підпункту 299.10 статті 299 ПК України проведено камеральну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо порушень платником єдиного податку умов перебування на спрощеній системі оподаткування, за результатами якої складено акт №8/26-15-13-02-27/ НОМЕР_1 від 03 березня 2018 року.

Разом з тим суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

За привалами статті 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова. Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Пунктом 86.2 статті 86 ПК України передбачено, що за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Питання ж своєчасності нарахування та сплати усіх передбачених ПК України податків та зборів є предметом документальної перевірки, як це прямо випливає зі змісту визначення останньої, закріпленої в підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України. Якщо ж під час проведення камеральної перевірки виявлено порушення податкового законодавства, контролюючий орган має право призначити та провести документальну (виїзну, невиїзну або планову чи позапланову) перевірку платника податків.

Аналізуючи вищевикладене можна дійти висновку, що прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 19 лютого 2019 року по справі №826/7216/17, від 05 лютого 2019 року по справі №805/206/17-а.

Разом з тим, доказів проведення такої документальної перевірки перед прийняттям оскаржуваного рішення відносно ФОП ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем порядку прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.

У зв`язку із чим, суд вважає, що відповідачем протиправно винесено рішення від 13 квітня 2018 року №1982-26-15-13-02-26/ про анулювання ФОП ОСОБА_1 свідоцтва платника єдиного податку.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На обгрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано лише ордер серії АА №0000496.

Суд звертає увагу, що до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів в підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а відтак суд прийшов до висновку, що витрати позивача на послуги адвоката як такі, що не підтверджені належними фінансовими та іншими документами.

З наведеного вище слідує, що витрати Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на професійну правничу (правову) допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення №1982/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 про виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 13 квітня 2018 року.

3. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в м. Києві (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко