Справа № 360/3029/20
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

19 березня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3029/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом представника позивача Солодовнікова Олександра Петровича в інтересах фізичної особи ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява представника позивача Солодовнікова Олександра Петровича в інтересах фізичної особи ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки при звільненні

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач з 09.07.2015 по 20.08.2019 проходив службу в Військовій частині № НОМЕР_1 (3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України), у зв`язку з чим з 09.07.2015, брав безпосередню участь в проведенні Антитерористичній операції в Луганській області та в Операції об`єднаних сил. 20 серпня 2019 року позивачу, був наданий витяг з наказу від 20 серпня 2019 року № 372 - ОС, в якому зазначено, що: «Припинити (розірвати) контракт та звільнити з військової служби у запас Збройних Сил України, виключити зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 (П-036326), контролера 1 комендантської групи комендантського відділення відділу організації повсякденної діяльності штабу, який звільнений з військової служби за ст. 26 ч. 5 п. 2 пп. «ж». Рішенням суду по справі № 360/1899/20 від 18 червня 2020 року позовні вимоги були задоволені частково, та: «Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення індексації грошового забезпечення за періоди з липня 2015 року по листопада 2018 року та з лютого 2019 року по липень 2019 року. Визнав протиправну бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 70 діб на загальну суму 14314,30 грн. Зобов`язав Військову частину № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу невиплачену в день звільнення індексацію грошового забезпечення за періоди з липня 2015 року по листопада 2018 року та з лютого 2019 року по липень 2019 року. Стягнув з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 70 діб на загальну суму 14314,30 грн». Відповідач, здійснив виплату позивачу заборгованості з індексації грошового забезпечення в сумі 6130,57 грн лише 26.06.2020 та компенсацію за невикористані позивачем під час служби додаткові відпустки, як учасник бойових дій в сумі 11 062,14 грн тільки 15.07.2020 року. Середній заробіток позивача за час затримки з вини відповідача виплати всіх сум належних позивачу в день звільнення становить 103181, 10 грн.

Отже, на підставі викладеного позивач просить суд стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 15.07.2020 на загальну суму 103181,10 грн.07.09.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.52-58), в обґрунтування якого зазначено, що в наказі про виключення позивача із списків частини від 20.08.2019 №372-ОС зазначено, які саме виплати нараховуються. З даним наказом позивач був обізнаний беззаперечно.

Більш того, наказ про виключення із списків частини позивача, який по сутті є правовою підставою для здійснення нарахувань пов`язаних із звільненням не оскаржений позивачем.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Таким чином, спір щодо невиплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення виник більш ніж через 10 місяців та був стягнутий за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 по справі №360/1899/20.

Отже, при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗПП України відсутні. Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 04.12.2019 року по справі №825/742/16.

Сума середнього заробітку у розмірі 103181,10 грн. є неспівмірною по відношенню до суми з якої, на думку позивача прострочена виплата в день звільнення (11062,14 грн. - компенсація невикористаної відпустка УБД, індексація грошового забезпечення - 6130,57 грн.).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Частина грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, яка припадає на кожен місяць року, в якому нараховується грошова компенсація за невикористані календарні додаткової відпустки, в даному випадку за період з 2016 - 2019 та частина індексації грошового забезпечення, яка припадає на кожен місяць року, в якому нараховується індексація грошового забезпечення, в даному випадку за період з 2015 -2019 в порівнянні із середньомісячним грошовим забезпеченням позивача (9536,38 грн.), складає: у грошовому виразі - 286,54 грн. (17192,71:60 місяців), у процентному виразі - 3,00 % (286,54 грн.: 9536,38 х100).

Тобто, на момент звільнення зі служби не виплачена частина від усієї суми, на яку, як вважає позивач, він мав право при виключені зі списків військової частини складає 3,00%. Таким чином, сума відшкодування становила би 3095,43 грн. (103181,10 *3,00%).

Просить суд у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції відмовити у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю.

Ухвалою від 17.08.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомленням) сторін (а.с. 44-45).

Ухвалою від 08.09.2020 зупинено провадження у справі № 360/3029/20 до набрання законної сили судовим рішенням до набрання чинності рішенням судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по справі № 240/532/20.

Ухвалою від 19.02.2020 поновлено провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) проходив службу з 09.07.2015 по 20.08.2019 в військовій частині НОМЕР_1 , наказом начальника 3 прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 20 серпня 2019 року №372-ОС звільнено з військової служби за ст. 26, ч. 5 п. 2 пп. «Ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з виплатою компенсації за 18 діб щорічної основної оплачуваної відпустки у 2019 році, що підтверджено копією трудової книжки НОМЕР_3 (а.с. 13) та витягу з наказу № 372 о/с від 20.08.2019 «По особовому складу» (а. с. 18).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 у справі № 360/1899/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення індексації грошового забезпечення за періоди з липня 2015 року по листопада 2018 року та з лютого 2019 року по липень 2019 року. Визнано протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 70 діб на загальну суму 14314,30 грн. Зобов`язано Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу невиплачену в день звільнення індексацію грошового забезпечення за періоди з липня 2015 року по листопада 2018 року та з лютого 2019 року по липень 2019 року. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 70 діб на загальну суму 14314,30 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а. с. 23-29).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі № 360/1899/20 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишено без задоволення; рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі № 360/1899/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні ді- залишено без змін.

23.11.2020 року до суду надійшла від відповідача заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якій останній просив скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку з нововиявленими обставинами, а саме: оскільки посвідчення серії НОМЕР_4 видане 14.01.2016 року, то у позивача право вимагати нарахування та виплати грошової компенсації виникає з 2016 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року заяву військової частини НОМЕР_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у справі № 360/1899/20 було задоволено.

Змінено рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 у справі № 360/1899/20 в частині:

«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 56 діб на загальну суму 11451,44 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 56 діб на загальну суму 11451,44 грн.»

В решті рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 у справі № 360/1899/20 залишено без змін.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 р. - залишено без задоволення. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 360/1899/20 - залишено без змін.

Згідно розрахункового листа з червня 2020 року по липень 2020 року №628 від 21.07.2020 позивача військовою частиною перераховано грошові кошти на рахунок позивача 15.07.2020 (а.с. 33).

Відповідно до довідки про доходи № 712 від 28.08.2020 позивачу нараховано грошове забезпечення у червні 2019 року в сумі 9532,50 грн, у липні 2019 року в сумі 9540,25 грн, всього 19 072,75 грн (а.с. 62).

Суд зазначає, що між сторонами виник спір щодо покладення на відповідача відповідальності за виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 56 діб на загальну суму 11451,44 грн. не у день звільнення позивача зі служби в військовій частині (20.08.2019), а лише 15.07.2020, тобто, із затримкою розрахунку.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 5 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року №95 Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як основного грошового забезпечення, так і додаткових видів грошового забезпечення, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), Олександр Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Змістом частини 3 статті 24 Законом № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. (абз.1, 3 та 7 п.4 розділу 4 Постанови № 100)

День звільнення позивача 20.08.2019 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 20.08.2019 по 15.07.2020 та становить 330 календарних днів.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 312,67 грн, що підтверджується довідкою №712 від 28.08.2020.

Арифметично компенсація за час затримки розрахунку при звільненні повинна становити 103 181,10 гривень (312,67 грн х 330 календарних днів).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Проте, суд вважає за необхідне вказати на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Не заперечуючи факту непроведення виплати відповідачем позивачу суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, суд не вважає справедливою та співмірною вимогу про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, що є більшим аніж сама сума компенсації за невикористану відпустку, що була заявлена у позовній заяві.

Виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги формулювання назви компенсаційної виплати, вказаної у КЗпП України, принципів законності та справедливості, принципу співмірності, а також з того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, суд вважає, що справедливим та співмірним буде задоволення вимог позивача шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 20.08.2019 (день звільнення) до 15.07.2020 (день проведення остаточного розрахунку) в сумі 3000 грн, яка буде співмірною відносно розміру суми компенсації за невикористану відпустку.

До висновків щодо можливості застосування принципу співмірності дійшов і Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року в справі № 825/325/16.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, з врахуванням вказаних правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позивач частково довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, не довів правомірності невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому позов задовольняється частково.

Щодо посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики від 24.07.2013 суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Лист Міністерства соціальної політики від 24.07.2013 не є нормативно-правовим актом, має виключно рекомендаційний характер для застосування в роботі, не є джерелом права, а тому не може бути застосований при розгляді даної справи.

Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України, з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені суд зазначає таке.

Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 15.07.2020 із виплатою грошової компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

До суду даний позов позивач надіслав засобами поштового зв`язку 10.08.2020 та надійшов до суду 11.08.2020, тобто в межах тримісячного строку.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив 1031,81 грн судового збору (а. с. 12) за вимогу майнового характеру в розмірі 103 181,10 грн.

Оскільки даний спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд дійшов висновку, що судовий збір у розмірі 1031,81 грн слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн суд зазначає таке.

Згідно положень статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини третьої статті 134 КАС України).

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Згідно частин шостої, сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

07 вересня 2020 року відповідач надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в якому зазначено, що з наданого позивачем акту приймання - передачі наданих послуг №29 від 07.08.20 містить вид послуг, а саме: «надання консультацій, запитів, збору доказів, робота з нормативною базою та судовою практикою склала 1500 грн.; складання позовної заяви склала 1500 грн.», які не передбачені договором про надання правової допомоги №б/н від 17.02.20.

В п. 1.2 договору про надання правової допомоги №б/н від 06.04.20 зазначено, що адвокат: надає замовнику консультаційні та юридичні послуги; представляє замовника ... з усіма правами, у тому числі з правом пред`явлення позову... В договорі про надання правової допомоги №б/н від 06.04.20 зовсім не передбачено така послуга, як збір доказів (постанова ВСУ від 22.12.2018 №826/856/18).

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір втрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Щодо складності справи, відповідач зазначає наступне: в провадженні Луганського окружного адміністративного позову знаходяться адміністративні справи №360/2866/20, №360/2644/20, №360/2260/20, 360/3033/20 з одним і тим самим предметом позову (різні позивачі), в якими представником позивачів є адвокат Солодовніков О. (справи незначної складності). Для даної категорії справ достатньо надати докази фактичного розрахунку з позивачем, а зроблені копії документів (адвокатські запити) не мають впливу на хід розгляду справи та не потребують спеціальних професійних навиків.

Також невірне посилання адвоката у позовній заяві на Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, оскільки позивач проходив службу у складі Державної прикордонної служби, проходження якої врегульоване Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009.

Тобто, адвокат при наданні юридичної консультації (вказаної в акті приймання-передачі наданих послуг №29) не виконав умови п. 1.2 договору про надання правової допомоги від 17.02.2020 та не вірно роз`яснив позивачу законодавство, яким врегульовані дані правовідносини. Згідно з частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, відповідач вважає, що представник позивача не довів витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн., а перелічені послуги в акті приймання - передачі наданих послуг №29 від 07.08.20 не співпадають дійсності виконаних послуг відповідно до договору №б/н від 17.02.2020.

Судом встановлено, що до позовної заяви представником позивача додано договір про надання правової допомоги від 17.02.2020 (а. с. 35).

Також представником позивача надано суду додаток №1 до договору від 17.02.2020, згідно з яким за правову допомогу замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 3000,00 грн щодо надання правової допомоги в зборі доказів, надання консультацій, складання запитів, позову про стягнення середнього заробітку (а. с. 36).

Вказані обставини також підтверджуються актом виконаних робіт (наданих послуг) від 07.08.2020 (а. с. 37).

На підтвердження оплати послуг за договором надано копію квитанції від 07.08.2020 № 29 (а. с. 38).

Зазначена інформація в квитанції в сукупності з іншими документами щодо надання представником правової допомоги позивачу дає підстави стверджувати, що саме позивач є платником за послуги, надані адвокатом.

В той же час, суд вважає слушними заперечення відповідача щодо суми, яка підлягає стягненню за надання правової допомоги.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина п`ята статті 134 КАС України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд частково погоджується із запереченнями відповідача, що ця справа є справою незначної складності, а отже, розмір суми витрат на правничу допомогу не є співмірним зі складністю цією справи.

Відтак, до відшкодування суд присуджує не 3000 грн, а 2000 грн понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов представника позивача Солодовнікова Олександра Петровича в інтересах фізичної особи ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000, 00 грн (три тисячі гривень 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1031,81 грн (одна тисяча тридцять одна грн 81 коп.)

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Ірметова