Справа № 320/6180/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6180/20 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі 11921,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом. Під час проходження військової служби ним була подано рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, за результатами розгляду якого було прийнято позитивне рішення та видано відповідний наказ про її виплату. Проте, відповідач порушив законне право позивача на отримання такої допомоги та не здійснив виплату за рапортом позивача, навіть при звільненні.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що підставою невиплати позивачу матеріальної допомоги слугувала та обставина, що позивач, перебуваючи на посаді помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби, не повідомив командира військової частини про брак асигнувань для виплати матеріальної допомоги. Також, апелянт посилається недостатність бюджетних асигнувань як на підставу не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

У вересні 2018 року позивачем подано рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якому ОСОБА_1 просив виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

26 вересня 2018 року комісія щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 прийняла рішення, оформлене протоколом №4, про надання помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно Наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2018 №219 ухвалено виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, у тому числі, - майору ОСОБА_1 , помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, - у сумі 11 921 грн. 60 коп.

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.02.2020 №41 позивача було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я), пункту 2, частини 5, статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.03.2020 року №54, позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

Однак, станом на день звільнення матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, позивачу виплачено не було. Вказана обставина відповідачем у справі не оспорюється.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік протиправними звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених Законом умов виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій. Також суд зазначив, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів <…>.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України".

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно підпункту 3 пункту 5 цієї постанови керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

В силу пункту 7 Постанови № 704 видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).

Пунктами 1, 7, 9 розділу ХХIV Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 №65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.

З аналізу викладених норм вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема подав за підпорядкуванням рапорт, вказавши причину отримання допомоги (лікування дитини) та надавши цьому відповідні докази (ксерокопію виписки із медичної карти стаціонарного хворого; а.с. 12-13).

Крім того, як було встановлено судом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2018 р. №219, вирішено виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у сумі 11 921,60 грн.

Вказаний наказ є чинним та не скасованим.

З огляду на вказані норми законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій, та прийняття наказу з позитивним рішенням, зобов`язаний виплатити таку допомогу та не вправі змінювати таке рішення після звільнення позивача.

Вказана правова позиція узгоджується з приписами ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача, що невиплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зумовлена відсутністю коштів для виплати матеріальної допомоги, оскільки відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

Так, Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. ... органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії" №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачу, який виконав для її отримання всі залежні від нього дії, та підстави для відмови у її виплаті у ході розгляду даної справи не встановлено.

Враховуючи неправомірність оскаржуваної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі 11921,60 грн. з метою відновлення порушених прав позивача.

Доводи апелянта про те, що підставою невиплати позивачу матеріальної допомоги слугувала та обставина, що позивач, перебуваючи на посаді помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби, не повідомив командира військової частини про брак асигнувань для виплати матеріальної допомоги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вже зазначалось відповідні твердження не можуть бути підставою для скасування рішення про виплату особі матеріальної допомоги.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність оскаржуваної бездіяльності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні, не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені позивачем докази підтверджують обґрунтованість позовних вимог.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О.Беспалов

В.Ю. Ключкович