Справа № 460/7225/20
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 березня 2021 року

м. Київ

справа № 460/7225/20

адміністративне провадження № К/9901/7285/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року

у справі №460/7225/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року до ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач, Міністерство), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

-зобов`язати Міністерство відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 лютого 2018 року по 07 серпня 2020 року;

-зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Стягнув з Міністерства на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2018 року по 13 серпня 2020 року в розмірі 288532,94 грн.

Зобов`язав Міністерство провести позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 288532,94 грн. - скасовано, ухвалено в цій частині позовних вимог постанову, якою зазначені позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2018 року по 13 серпня 2020 року в сумі 13199 (тринадцять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 75 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанціх дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 лютого по день остаточного розрахунку 13 червня 2020 року.

Однак, суд першої інстанції, вказавши, що сума середнього заробітку за час затримки повного розрахунку повинна бути співмірною розміру індексації грошового забезпечення, яка позивачеві не сплачена, не застосував принцип співмірності, допустивши помилку в частині визначення розміру середнього грошового забезпечення.

Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції керувався правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2018 року по 13 серпня 2020 року в розмірі 28 8 532, 94 грн залишити в силі.

Аналізуючи доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким внесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У цій справі, суд першої інстанції, взявши до уваги склад учасників справи, характер спірних правовідносин, а також врахувавши інші критерії, визначені частиною третьою статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

У касаційній скарзі позивач вказав, що скарга подається, зокрема, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України (касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики).

Проте, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткові обставини, які виключають відмову у відкритті касаційного оскарження у справі розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, судом не встановлені.

У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Справа, яка має виняткове значення для її учасника, може бути виокремлена із загальних правил розгляду адміністративних справ Верховним Судом, якщо особа яка подає касаційну скаргу, обґрунтовано довела, що саме цей випадок стосується його безпосередньо, порушує його права, свободи та інтереси.

Однак, позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її виняткового або фундаментального значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі №460/7225/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. В. Калашнікова
Судді М. В. Білак
О. А. Губська